Номер провадження: 22-ц/813/1089/22 
Справа № 511/188/14-ц
Головуючий у першій інстанції Іванова О.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
          головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                               суддів: Дришлюка А.І., Князюка О.В.,
                   при секретарі: Кузьмук А.В., 
 
           переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною  скаргою ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
 
в с т а н о в и в:
20 січня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який 16 жовтня 2014 року остаточно уточнила, збільшивши вимоги та підстави позову,  обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 16 жовтня 1993 року, мають повнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішенням Роздільнянського районного суду  Одеської області від 25 червня 2013 року шлюб було розірвано. Під час шлюбу рішенням Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області №7-ХХУІ від 30 липня 2004 року відповідачу ОСОБА_2 надано земельну ділянку, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та 30 грудня 2010 року він  отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. В шлюбі було зведено двоповерховий житловий будинок літ. «А» і котельня літ. «Б». Житловий будинок під. літ. «А», загальною площею 115,85 кв.м, житловою площею 64,20 кв. м., підсобною площею 51,65 кв.м., складається на І - поверсі: з приміщень 1-1 коридору, площею 15,30 кв.м., 1-2 житлової кімнати, площею 20,80 кв.м., 1-3 кухні, площею 14,40 кв.м., 1-4 комори, площею 1,35 кв.м., 1-5 ванної, площею 5,50 кв.м; на ІІ - поверсі: 1-6 коридору, площею 13,70 кв.м., 1-7 житлової кімнати, площею 15,10 кв.м., 1-8 житлової кімнати, площею 19,40 кв.м., 1-9 житлової кімнати, площею 8,90 кв.м., «І» балкон, площею 1,40 кв.м. 22 травня 2003 року відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , яке в цілому складається з літ. «А» - житлового будинку та господарчих споруд, за вказаною адресою. Житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований будинок, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і їй при поділу належить 1/2 частина цього майна. На теперішній час між нею та відповідачем виникають спори щодо користування будинком та вони не домовились про варіанти поділу будинку та земельної ділянки. 
Посилаючись на ці обставини, позивачка   ОСОБА_1 просила  суд провести поділ спільного майна подружжя та виділити їй у власність з житлового будинку під літ. «А» приміщення на І - поверсі: коридору 1-1, площею 15,3 кв.м., ванної 1-5, площею 5,5 кв.м., кладової 1-4, площею 1,35 кв.м., на ІІ - поверсі: коридору 1-6, площею 13,7 кв.м., житлової кімнати 1-7, площею 15,10 кв.м., житлової кімнати 1-9, площею 8,9 кв.м., балкон І, площею 1,4 кв.м., та 1/2 частину котельної під літ. «Б», відповідачу ОСОБА_2 виділити у власність з житлового будинку під літ. «А»: приміщення на І - поверсі: житлової кімнати 1-2, площею 20,8 кв.м., кухні 1-3, площею 14,40 кв.м., на ІІ - поверсі: житлової кімнати  1-8, площею 19,4 кв.м., та надвірні споруди котельню під літ «Б» (1/2 частина), літню кухню під літ «В,в», сарай під літ «Г», сарай під літ «Д», а також провести поділ земельної ділянки кожному по 1/2 частці (т. 1, а.с. 3-5, 59-61, 100-103).
Рішенням Роздільняського районного суду Одеської області від 30 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Суд визнав житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін у справі, в якому їх ідеальні частки складають по 1/2  частині,
провів поділ будинку в натурі та виділив  позивачці ОСОБА_1  в будинку по АДРЕСА_1 та передав у власність наступні приміщення житлового будинку під літ. «А»: коридор 1-1, площею 15,3 кв.м., ванну 1-5, площею 5,5 кв.м, туалет 1-4, площею 1,35 кв.м, коридор 1-6, площею 13,7 кв.м, кімнату 1-7, площею 15,1 кв.м., кімнату 1-9, площею 8,9 кв.м., балкон І, площею 1,4 кв.м., та надвірні споруди котельня під літ. «Б» (1/2  частина), колодязь ІІІ (1/2 частина), огорожа №2, ворота №1, огорожа №4 (частина), що складають 44/100 частин будинку на суму  222 750 грн., що на 33 092 грн. менше її ідеальної частки,
виділив  відповідачу ОСОБА_2  в будинку по АДРЕСА_1 та передав у власність наступні приміщення житлового будинку під літ. «А»: кімната 1-2, площею 20,8 кв.м., кухня 1-3, площею   14,4 кв.м., кімната 1-8, площею 19,4 кв.м., а також надвірні споруди котельню під літ «Б» (1/2 частина), літню кухню під літ «В,в», сарай під літ «Г», сарай під літ «Д», огорожа №2, ворота з хвірткою №1, огорожа №4 (частина), колодязь II (цистерна), колодязь III (1/2 частина), що складають 56/100 частини будинку, всього на суму 288 934 грн., що на 33 092 грн. більше його ідеальної частки,
стягнув з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 компенсацію в сумі 33 092 грн.,
перерозподілив ідеальні частки в праві власності на будинок по АДРЕСА_1 , визнав за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 56/100 частин будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , визнав за позивачкою   ОСОБА_1  право власності на 44/100 частин будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .
Суд зазначив, що для здійснення розподілу будинку за вказаним варіантом необхідно здійснити роботи по переобладнанню будинку, а саме:
- установити дверні блоки з приміщення 1-2 в приміщення 1-3, з котельні під літ «Б» ззовні, з приміщення 1-8 ззовні:
- закрити дверні блоки з приміщення 1-1 в приміщення 1-2, з приміщення 1-1 в приміщення 1-3, з приміщення 1-8 в приміщення 1-6;
- виконати роботи по розводці електроенергії, водопостачання в частині співвласника 2 ОСОБА_2 , обладнання опалювального пристрою в квартирі АДРЕСА_3 співвласника ОСОБА_2 :
- зробити двоповерхову прибудову з співставним оздобленням та сходами з натурального дерева із дерев`яними поручнями для забезпечення доступу на II поверх до житлової кімнати 1-8 співвласника 2 ОСОБА_2 , лінійними розмірами 2,80 м х 1,90 м.,
вартість робіт по переобладнанню складає 120 391 грн., витрати на проведення    яких розподілити між сторонами в рівних частках по 60 195,50 грн.,
переобладнання будинку проводити після отримання дозволу Виноградарської сільської ради Роздільнянського району   на перепланування будинку та здійснення прибудов.
Суд виділив позивачці   ОСОБА_1  та передав у власність відповідно до частки власності у будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 1 100 кв.м.,
виділив відповідачу ОСОБА_2  та передав у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1  площею 1 400 кв.м..
Суд зазначив, що межа розподілу ділянок описана у висновку експертизи №40-14 від 26.12.2014 року у відповідності до варіанту розподілу 2 (в дослідній частині по п`ятому питанню експертизи) і графічно зображена у додатках до експертизи, які є невід`ємною частиною цього рішення (т. 1, а.с. 195-197).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року
 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -  ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і
 кримінальних справ від 23 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1  задоволено частково, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Останнім рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 лютого 2017 року виправлено помилку в рішенні Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року, вказано правильно дату ухвалення рішення «08 лютого 2017 року».
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року залишено без змін.
У липні 2017 року позивачка ОСОБА_1 оскаржила в касаційному порядку рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права   та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати, та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.
Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №511/188/14 касаційну скаргу ОСОБА_1  задоволено частково, постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, яким згідно висновку №40-14 від 26.12.2014 року у відповідності до варіанту розподілу 2 виділити ОСОБА_1 в житловому будинку по АДРЕСА_1  та передати у власність наступні приміщення житлового будинку під літерою «А»: коридор 1-1, площею 15,3 кв.м, ванну 1-5, площею 5,5 кв.м., туалет 1-4, площею 1,35 кв.м, коридор 1-6, площею 13,7 кв.м., кімнату 1-7, площею 15,1 кв .м., кімнату 1-9, площею 8,9 кв.м., балкон 1, площею 1,4 кв.м, та надвірні споруди котельня під літ « Б» (1/2  частини), колодязь III (1/2  частини), огорожа №2, ворота №1, огорожа №4 (частина), що складають 44/100 частини будинку на суму 222 750 грн., що на 33 092 грн. менше її ідеальної частки;
виділити ОСОБА_2 в житловому будинку по АДРЕСА_1 та передати у власність наступні приміщення житлового будинку під літерою «А»: кімната 1-2, площею 20,8 кв.м., кухня 1-3, площею 14,4 кв. м., кімната 1-8, площею 19,4 кв.м, а також надвірні споруди котельню під літ «Б» ( 1/2 частини), літню кухню під літ «В,в», сарай під літ «Г», сарай  під літ «Д», огорожа №2, ворота з хвірткою №1, огорожа №4 (частина), колодязь II (цистерна), колодязь III (1/2 частини), що складають 56/100 частини будинку, всього на суму 288 934 грн., що на 33 092 більше його ідеальної частки;
виділити ОСОБА_1 та передати у власність відповідно до частки
 власності у будинку земельну ділянку по 
АДРЕСА_1 , загальною площею 1 100 кв.м.;        
виділити ОСОБА_2 та передати у власність земельну ділянку по  АДРЕСА_1 , загальною площею 1 400 кв.м., посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого: 
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
08 червня 2022 року на електронну пошту суду від адвоката Ситніка В.О., що діє в інтересах ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його неможливістю прибути у судове засідання.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі,  ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;  подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;  подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;  ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;  оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках;  користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст.128, 130 ЦПК України.
Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотанні адвоката Ситніка В.О. суд вважає безпідставними.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 14 червня 2022 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, надані суду апеляційної інстанції за вимогою, та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача   ОСОБА_1 підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права     на житло.
За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.
За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
 Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,     що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно статті 60, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті     368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності,   навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідно до частини другої статті 70 ЦК України, при вирішенні спору про  поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на  шкоду інтересам сім`ї.
Згідно частини 2 статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).
Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно із частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
За змістом статей 364, 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, визначений Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).
Розділ 3 цієї Інструкції визначає порядок проведення робіт з розрахунку  часток об`єктів нерухомого майна.
Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів.
Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається  часткою, яка виражається в простих правильних дробах, при цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.
При розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо (пункти 3.1, 3.2, 3.4 Інструкції).
Пунктом 3.3 Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.
Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.
Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у шлюбі перебували у шлюбі з 16 жовтня 1993 року, мають повнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2013 року шлюб розірваний. 
На підставі рішення Виноградарської сільської ради Роздільнянського району
 Одеської області від 30 липня 2003 року №7-ХХІУ ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення сільської ради  ОСОБА_2 було видано державний акт про право приватної власності на землю серії ЯИ №113684.
На вищевказаній земельній ділянці був збудований житловий будинок з надвірними спорудами, який оформлено на ОСОБА_2 та видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 22 травня 2003 року на підставі рішення Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 30 квітня 2003 року.
Згідно технічного паспорту на житловий будинок станом на 02 червня 2003 року він складається з: літ «А» - житловий будинок, загальною площею 115,85 кв.м, в тому числі житловою 64,20 кв.м, на І поверсі розташовані: коридор, площею 15,30 кв.м., житлова кімната, площею 20, 80 кв.м, кухня, площею 14, 40 кв.м, кладова, площею 1,35 кв.м, ванна кімната, площею 5,50 кв.м; на II поверсі розташовані: коридор, площею 13,70 кв.м, житлова кімната, площею 15,10 кв.м, житлова кімната, площею 19,40 кв.м, житлова кімната, площею 8,90 кв. м, «І» - балкон, площею 1,40 кв.м, а також господарські споруди: котельня під літ. «Б», літня кухня під літ. «В», коридор літньої кухні під літ. «в», сарай під літ. «Г», сарай під літ. «Д».
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 26 грудня
 2014 року №40-14 встановлено два можливих варіанти поділу будинку та відповідно два варіанти поділу земельної ділянки біля будинку, а також передбачено роботи по переобладнанню житлового будинку в дві ізольовані квартири, а саме необхідно здійснити:
по першому варіанту поділу:
1.установку дверних блоків з приміщення 1-2 в приміщення 1-3;
2.закриття дверних блоків з приміщення 1-1 в приміщення 1-2;
3.розводка електропроводки;
4.обладнання опалюваного пристрою в квартирі АДРЕСА_4 ;
5.обладнання водопостачання та водовідведення;
6.встановлення перегородки в приміщенні 1-1;
по другому варіанту поділу:
1.установку дверних блоків з приміщення 1-2 в приміщення 1-3 з котельні літ «Б» ззовні, з приміщення 1-8 ззовні;
2.закриття дверних блоків з приміщення 1-1 в приміщення 1-2; з приміщення  1-1 в приміщення 1-3, з приміщення 1-8 в приміщення 1-6;
3.розводка електропроводки;
4.обладнання опалюваного пристрою в квартирі АДРЕСА_3 ;
5.обладнання водопостачання та водовідведення;
6.встановлення перегородки в приміщенні 1-1;
7.встановлення перегородки в приміщенні П (літ «Б»);
8.        здійснення двоповерхової прибудови для забезпечення доступу на 2-й поверх (бутовими стрічковими фундаментами, цегляними стінами, міжповерховим перекриттям ЗБП та дерев`яними горищними з спів ставним оздобленням та сходами способом виконання будівельно-монтажних робіт). Літній душ під літерою «Е», дворова вбиральня «Ж» та навіс «З» є самочинним будівництвом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що усі варіанти поділу нерухомого майна передбачають необхідність проведення будівельних робіт, пов`язаних з втручанням у несучі конструкції та інженерні системи загального користування житлового будинку, дозвіл на які надається органами державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної та санітарної інспекції, газового господарства. Позивачем не надано суду доказів отримання спеціальних дозвільних документів на виконання зазначених робіт, які повинні бути отримані до ухвалення судового рішення, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про поділ в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ в натурі земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з того, що ця вимога тісно пов`язана з вимогою про поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
Проте, колегія суддів не може погодиться з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
 Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних  прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог   пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6   Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених  цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження   й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 належним чином доведено обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що здійснення поділу спірного житлового будинку між сторонами є можливим, однак із незначним відступленням від ідеальних     часток та з проведенням ремонтно-будівельних робіт по переобладнанню та переплануванню його приміщень. Справедливим варіантом розподілу спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та земельної ділянки є запропонований експертом варіант №2, оскільки він найбільше відповідає інтересам сторін. Й, навпаки, відповідачем ОСОБА_2 не надано суду достатніх та безспірних доказів на підтвердження заперечень проти позову.
Згідно із частиною 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під  час нового розгляду справи.
Так, переглядаючи попередні судові рішенні першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд у своєї постанови від 17 квітня 2019 року у справі №511/188/14 (провадження №61-34861св18) дійшов такого висновку: «суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам  ОСОБА_1 про те, що вона зверталася до компетентних органів для отримання необхідних дозволів для здійснення робіт з переобладнання і перепланування житлового будинку відповідно до висновку експерта. Зазначене підтверджується матеріалами справи, зокрема відповідно до повідомлення сектора містобудування та архітектури Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області від 31 травня 2016 року №117/02/14/05-16, якщо умовою розділення житлового будинку є його реконструкція, то необхідно звернутися до сектору містобудування та архітектури із відповідною заявою та пакетом документів для  отримання будівельного паспорту для проведення реконструкції, згідно наказу Міністерства регіонального будівництва від 05 липня 2011 року №103 «Про затвердження Порядку видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки».
Крім того, згідно до повідомлення сектора містобудування та архітектури Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області від 04 липня 2016 року №164/14/06-16 видача будівельного паспорту здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури безпосередньо, через центри надання адміністративних послуг та/або через Єдиний державний портал адміністративних послуг. Будівельний паспорт на реконструкцію надається на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження пакета документів, до якого входять зокрема: заява на видачу будівельного паспорта зі згодою замовника на обробку персональних даних за формою; засвідчена в установленому порядку копія документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, або договір суперфіції; засвідчена в установленому порядку копія документа, що засвідчує право власності на житловий будинок.
Зазначені повідомлення надавалися на запити ОСОБА_1 , що свідчить про добросовісне користування позивачем своїми процесуальними правами та обов`язками, її сприяння у повному встановленні обставин справи.
Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Проте, наведеного суд першої інстанції не урахував та не виконав вказаних вимог закону, не сприяв стороні позивача у здійсненні нею процесуальних прав відповідно до вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, не звернув увагу на те, що житловий будинок оформлений на відповідача, а тому ОСОБА_1 з об`єктивних причин позбавлена можливості отримати дозвіл на його переобладнання у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на будинок. Суд першої інстанції не роз`яснив право звернення до суду з клопотанням про вчинення відповідних процесуальних дій та наслідки їх не вчинення, зокрема право на звернення з клопотанням про надання відповідними органами висновків про переобладнання та перепланування (технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилами пожежної безпеки та інших служб, зокрема, погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання).
Таким чином, суд першої інстанції не встановив усіх фактичних обставин, що
 мають істотне значення для вирішення зазначеної справи, не вирішив спір по суті, а відтак не виконав покладених на нього завдань цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів заявника.
Зазначені порушення апеляційним судом під час перегляду справи в
 апеляційному порядку не було усунуто, а тому оскаржуване рішення суду
 апеляційної інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим». 
При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 17 квітня 2019 року,  колегія суддів виходить з наступного.
Встановлено, що по переобладнанню житлового будинку в дві ізольовані квартири необхідно виконати роботи, виконання яких покласти на сторони. Для здійснення поділу будинку за вказаним варіантом необхідно здійснити роботи по переобладнанню будинку, а саме: - установити дверні блоки з приміщення 1-2 в приміщення 1-3, з котельні під літ «Б» ззовні, з приміщення 1-8 ззовні; - закрити дверні блоки з приміщення 1-1 в приміщення 1-2, з приміщення 1-1 в приміщення 1-3, з приміщення 1-8 в приміщення 1-6; - виконати роботи по розводці електроенергії, водопостачання в частині співвласника 2 ОСОБА_2 , обладнання опалювального пристрою в квартирі АДРЕСА_3 співвласника ОСОБА_2 ; - зробити двоповерхову прибудову з співставним оздобленням та сходами з натурального дерева з дерев`яними поручнями для забезпечення доступу на II поверх до житлової кімнати 1-8 співвласника 2 ОСОБА_2 лінійними розмірами 2,80м х 1,90м. 
На виконання вимог суду апеляційної інстанції, виконавчий комітет Роздільнянської міської ради Одеської Області, до складу якої відноситься Виноградарська сільська рада Одеської області, ухвалено рішення №327 від 15 вересня 2021 року «Про надання згоди на переобладнання та перепланування житлового будинку», яким надано згоду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на переобладнання та перепланування житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно другого варіанту експертного висновку №40-14 від 26 грудня 2014 року, та рекомендовано вказаним громадянам оформити проведену реконструкцію житлового будинку згідно діючого законодавства (т. 3, а.с. 180, 181).
Зі змісту листа  Акціонерного товариства «ДТЕК Одеські Електромережі» від  06 січня 2022 року №21/5 вбачається, що для розподілу наявної потужності електроживлення співвласники будинку мають обрати один з вказаних способів поділу наявності потужності» (т. 3, а.с. 199).
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ст. 364, 367, 376 ЦК України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що, «оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету  Міністрів України від 8 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року У справі №495/5293/15 (провадження №61-1275св20) зробив наступний висновок: «Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.
Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває у спільній частковій власності,
 є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним входом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі такої частки власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вхід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
Основними вимогами до будівель і споруд є забезпечення: механічного опору та стійкості, пожежної безпеки, гігієни, здоров`я та захисту довкілля, безпеки і доступності під час експлуатації, захисту від шуму та вібрації, енергозбереження та енергоефективності, сталого використання природних ресурсів тощо (частина 7-2 Закону України «Про будівельні норми»).
Статтею 152 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.
Згідно із пункту 1.4.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій) не допускається перепланування, переобладнання, реконструкція житлових приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту. Не допускається перепланування, переобладнання житлових приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або даній квартирі (житловому приміщенні).
Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради відповідно до законодавства (пункт 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій).
За змістом пункту 1.4.2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій переобладнання - це улаштування в окремих жилих будинках, квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування   і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.
До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення
 та розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків (пункт 1.4.3 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій).
Управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється, зокрема, шляхом надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт (стаття 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Параметри забудови визначаються з урахуванням державних будівельних норм ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій».
Відповідно до наявної містобудівної документації здійснюється розроблення будівельного паспорта, порядок оформлення й видачі якого передбачені Порядком видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05 липня 2011 року № 103.
Пунктом 2.4 Порядку передбачено, що пакет документів для видачі будівельного паспорта або внесення змін до нього повертається уповноваженим органом містобудування та архітектури замовнику у зв`язку із невідповідністю намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.
Повідомлення про початок виконання будівельних робіт має містити відомості про будівельний паспорт, відомості про виконавця робіт тощо (Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №466).
При вирішенні спору про поділ нерухомого майна в натурі в разі необхідності його переобладнання та перепланування позивач має довести, що будівельні роботи, які планується провести, відповідають містобудівній документації на місцевому рівні, детальним планам територій, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про виділення в натурі у власність ОСОБА_1 27/50 частин у вигляді житлового будинку та споруд, розташованих по АДРЕСА_5 , загальною площею 58,5 кв. м та ухвалюючи у цій частині нове судове рішення, суд апеляційної інстанції, встановивши, що у висновку судової будівельно-технічної експертизи зазначено, що поділ спірного житлового будинку в натурі є технічно можливим лише за умови проведення співвласниками часток робіт по переобладнанню та переплануванню приміщень, які необхідно узгодити з Сергіївською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та ураховуючи те, що позивачем не надано документів (будівельний паспорт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт), які б підтверджували, що будівельні роботи з переобладнання та перепланування у спірному житловому будинку, які необхідно провести для виділу частки з будинку в натурі, відповідають містобудівній документації на місцевому рівні, детальним планам територій, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих позовних вимог.
Крім того співвласників спірного майна не позбавлено можливості вирішити питання щодо порядку користування власністю у визначений законом спосіб чи звернутися до органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на проведення переобладнань та перепланувань у спірному житловому будинку».
У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №520/1305/16 (провадження №61-29620св18) Верховний Суд виходив з того, що «правова природа спільної часткової власності полягає у тому, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення обсягу прав співвласників. Кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Порядок користування майном, який складається між співвласниками, не завжди відповідає їх ідеальним часткам у праві власності, тобто виникає відхилення розміру реальної частки від ідеальної, проте такий порядок користування не змінює розмір частки співвласника у праві спільної власності, визначений правовстановлюючими документами».
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. 
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від  28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, а також письмові докази, надані суду апеляційної інстанції, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власністю колишнього подружжя. Здійснення поділу спірного житлового будинку між сторонами є можливим, однак з незначним відступленням від ідеальних часток та з проведенням ремонтно-будівельних робіт по переобладнанню та переплануванню його приміщень, на проведення яких виконкомом Роздільнянською міською радо Одеської області надано згоду сторонам у справі відповідно другого варіанту експертного висновку №40-14 від 26 грудня 2014 року. 
Варіант розподілу спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд є запропонований експертом варіант №2 є справедливим, оскільки співвласникам виділяється окрема площа, яка є ізольованою від приміщення іншого співвласника, має окремий вхід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складає окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив її права на поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому   у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  її право підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові  від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Системний аналіз наведених норм права, правового висновку Верховного Суду України, правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі. У зв`язку з цим скасуванню підлягає й ухвала суду першої інстанції про виправлення описки.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
                                                            п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 лютого 2017 року про виправлення описки скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Провести поділ житлового будинку та земельної ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Виділити у власність ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,  в житловому будинку по АДРЕСА_1 наступні приміщення житлового будинку під літ. «А»: коридор 1-1, площею 15,3 кв.м., ванну 1-5, площею 5,5 кв.м, туалет 1-4, площею 1,35 кв.м, коридор 1-6, площею 13,7 кв.м, кімнату 1-7, площею 15,1 кв.м., кімнату 1-9, площею 8,9 кв.м., балкон І, площею 1,4 кв.м., та надвірні споруди котельня під літ. «Б» (1/2  частина), колодязь ІІІ (1/2 частина), огорожа №2, ворота №1, огорожа №4 (частина), що складають 44/100 частин будинку на суму 222 750 грн., що на 33092 грн. менше її ідеальної частки.
Виділити у власність  ОСОБА_2 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , в житловому будинку по АДРЕСА_1 наступні приміщення житлового будинку під літ. «А»: кімната 1-2, площею 20,8 кв.м., кухня 1-3, площею 14,4 кв.м., кімната 1-8, площею 19,4 кв.м., а також надвірні споруди котельню під літ «Б» (1/2 частина), літню кухню під літ «В,в», сарай під літ «Г», сарай під літ «Д», огорожа №2, ворота з хвірткою №1, огорожа №4 (частина), колодязь II (цистерна), колодязь III (1/2 частина), що складають 56/100 частини будинку, всього на суму 288 934 грн., що на 33 092 грн. більше його ідеальної частки.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , грошову компенсацію в розмірі 33 092 грн..
Для здійснення поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за вказаним варіантом необхідно здійснити роботи по переобладнанню будинку, а саме:
- установити дверні блоки з приміщення 1-2 в приміщення 1-3, з котельні під літ «Б» ззовні, з приміщення 1-8 ззовні:
- закрити дверні блоки з приміщення 1-1 в приміщення 1-2, з приміщення 1-1 в приміщення 1-3, з приміщення 1-8 в приміщення 1-6;
- виконати роботи по розводці електроенергії, водопостачання в частині співвласника 2 ОСОБА_2 обладнання опалювального пристрою в квартирі 2 співвласника ОСОБА_2 ;
- зробити двоповерхову прибудову з співставним оздобленням та сходами з натурального дерева з дерев`яними поручнями для забезпечення доступу на II поверх до житлової кімнати 1-8 співвласника 2 ОСОБА_2 , лінійними розмірами 2,80м х 1,90м.,
вартість робіт по переобладнанню складає 120 391 грн., витрати на проведення яких розподілити між сторонами в рівних частках по 60 195,50 грн.,
Виділити у власність ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , до частки власності у будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 1 100 кв.м.,
Виділити   ОСОБА_2 , РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1 400 кв.м. 
Межа розподілу ділянок описана у висновку експертизи №40-14 від 26.12.2014 року у відповідності до варіанту розподілу 2 (в дослідній частині по п`ятому питанню експертизи) і графічно зображена в додатках до експертизи, які є невід`ємною частиною цього рішення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 14 червня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

О.В.Князюк