КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 369/3094/19                                            
номер провадження: 22-ц/824/2915/2022                        
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2021 року у складі судді Ковальчук Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції.
Позовна заява мотивована тим, що 26 лютого 2015 року внаслідок терористичного акту було здійснено пошкодження будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах. Позивачка вказувала, що цей терористичний акт було здійснено невстановленими особами банд формуваннями так званої «ДНР». 
Зазначала, що  з початку військових дій вона була змушена покинути свій будинок та переїхати до своїх родичів. Відомості про будинок позивачка отримала пізніше від жителів, що залишилися проживати в даному населеному пункті. Вказувала, що в результаті терористичного акту у будинку пошкоджено стіни, дах та інші елементи будинку, що призвело до неможливості подальшого проживання у ньому. Загальна вартість завданого їй збитку внаслідок пошкодження будинку відповідно до проведеної на її замовлення оцінки складає 363 905 грн 63 коп. Зазначала, що 21 лютого 2018 року вона звернулась до Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка внесена до Єдиного реєстру досудового розслідування (далі - ЄРДР). Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
Зазначала, що село Спартак Ясинуватського району Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалося антитерористична операція (далі - АТО). 11 червня 2018 року позивачка надіслала до компетентних органів державної влади лист про сплату завданих збитків, однак відповіді вона не отримала. Вважала, що з урахуванням принципу справедливості та положень ч.1 ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» вона має право на відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну їй терористичним актом за пошкоджений будинок, у сумі                     181 952 грн 82 коп., що відповідає розміру її частки у будинку.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1  просила відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений будинок та майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 181 952 грн 82 коп.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб не довела факт завдання їй шкоди терористичним актом, що виключає можливість отримання грошової компенсації з держави. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог.Вказує, що 26 лютого 2015 року внаслідок терористичного акту було пошкодження її будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, були пошкоджені стіни, дах та інші елементи будинку, що фактично призвело до неможливості подальшого проживання в ньому, про що свідчить наданий нею звіт про незалежну оцінку вартості збитку. Зазначає, що відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, село СпартакЯсинуватського району Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалась антитерористична операція, яке на даний час знаходиться на непідконтрольній Україні території. Вказує, що вона 11 червня 2018 року звернулась до компетентних органів державної влади із заявою про сплату завданих збитків, однак відповіді вона не отримала та не отримала від держави відшкодування за пошкодження свого майна. Проте вона має право на компенсацію за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказує, що відсутність у законодавстві України відповідних положень про відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі , яка вважає, що стосовно її права на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Кабінет Міністрів України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідно до розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року                       № 1002-р для підтвердження розміру шкоди, завданої руйнуванням будинку, необхідним є акт обстеження пошкодженого (знищеного) майна позивача внаслідок проведення АТО, який мас бути складений на виконання вказаного розпорядження та розпорядження голови районної державної адміністрації. Однак будинок позивачки не обстежений та відсутній відповідний акт обстеження комісії Спартаківської сільської ради, а наданий позивачкою звіт про незалежну оцінку вартості збитку, нанесеного внаслідок пошкодження будинку, також не містить відомостей про те, що він зруйнований саме внаслідок терористичного акту під час АТО. Зазначає, що та обставина, що ОСОБА_1 зверталась до Дружківського відділення Краматорського відділу поліції про порушення кримінальної справи за фактом пошкодження майна і її заява про вчинення кримінального правопорушення внесена до ЄРДР за № 12017050260000261, сама по собі не надає їй право звертатися до суду про відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненням злочину чи терористичного акту. Також вказує, що позивачкою не надано інформації про стан розслідування кримінального провадження, про потерпілих та про наявність вироку суду в кримінальній справі, який набрав законної сили. Вказує, що надані позивачкою докази не дають підстав для висновку, що шкода завдана їй саме внаслідок кримінального правопорушення (терористичного акту), оскільки ні досудовим слідством, ні судом не приймались процесуальні рішення відносно кримінального провадження, розпочатого за заявою ОСОБА_1 , не встановлено винних осіб у завданні матеріальної шкоди та чи мали місце дії, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позовних вимог. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Державна казначейська служба України не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 181 952 грн 82 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_1 , а фактичним місцем її проживання є адреса: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1526 від 23 листопада 2016 року.
Позивачка ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, що  підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1526 від                  23 листопада 2016 року.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 вересня  2013 року ОСОБА_1 на підставі рішення Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Також ОСОБА_1 є власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0144 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1425587600:01:000:0685, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Ясинуватського районного нотаріального округу Донецької області 10 вересня 2013 року за реєстровим № 3593.
Крім того, позивачці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності належать по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,0751 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1425587600:01:000:0684, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Ясинуватського районного нотаріального округу Донецької області 10  вересня 2013 року за реєстровим № 3592 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 вересня 2013 року.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 21 лютого 2018 року.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 26 лютого 2018 року у ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження №12017050260000261 за ч.2 ст.258 КК України, яке перебуває у провадженні Служби безпеки України. Доказів його закінчення матеріали справи не містять.
11 червня 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до Кабінету Міністрів України із заявою про відшкодування шкоди, завданої вчиненням терористичного акту, яка 13 червня 2018 року була зареєстрована за № 41-Є-012825/10 (а.с.33-34, т.1).
Згідно звіту від 11 квітня 2018 про незалежну оцінку вартості збитку, нанесеного внаслідок пошкодження будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного товариством з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Контакт» (далі - ТОВ «Експертна компанія «Контакт»), вартість збитку зруйнування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складає 363 905 грн 63 коп. (а.с.11-22, т.1)
Відповідно до звіту від 01 березня 2019 року про незалежну оцінку вартості відновлення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного ТОВ «Експертна компанія «Контакт», відновна вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складає 253 114 грн 00 коп. (а.с.127-161, т.1).
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка не надала суду доказів руйнування належного їй житлового будинку внаслідок терористичного акту, а з наявних у матеріалах справи фотокарток неможливо встановити обставини того, що зображений на них будинок належить позивачці та те, що його зруйновано внаслідок терористичного акту.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
У ст.22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.
У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).
Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів                (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини
Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження                      № 12-15гс19).
У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (див. правовий висновок висловлено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
З аналізу наведених норм процесуального права свідчить про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Такий висновок щодо застосування норм права також висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).
На обгрунтування позову ОСОБА_1 послалася, зокрема, на те, що вона не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке вона, на її думку, має право згідно з чинним законодавством України, а саме, має право на відшкодування шкоди, що  передбачено ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
У ст.3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96).
Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.
Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом ст..1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти  49-50).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Частина 1 ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. 
Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (ч.2 ст.19 вказаного Закону).
З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», заява № 38677/06, пункт 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» заява № 54904/08).
Крім того, відповідно до ч.8 ст.86 і ч.3 ст.89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений.
Таким чином, передбачене у ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції, внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачці ОСОБА_1 майна, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачки.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивачки про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту її майно на підставі ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є безпідставними.
Разом з тим, фізична особа власник знищеного чи пошкодженого під час збройного конфлікту майна, має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на відсутність компенсації державою завданої шкоди впродовж тривалого часу.
Відповідно до ст.1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стосовно права, гарантованого ст.1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00, пункт 113); у процесуальному аспекті, хоча ст.1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutanшення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», пункт 114).
Як вже зазначено, закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням майна внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, пункти 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява                   № 40167/06, пункти 152-242).
Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст.13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за ст.13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
До подібних правових висновків щодо застосування норм права у таких правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19).  
Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від         16 червня 2015 року, заява № 40167/06).
У справі «Докіч проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв.м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».
На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.
У будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.
Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж більше ніж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України.
Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, колегія суддів вважає, що позивачкою доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на таке майно, а тому порушення її права, встановленого                        ст.1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права висловлений в постановах  Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц та Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 229/1538/17.
Таким чином, позивачка ОСОБА_1 , як власник знищеного чи пошкодженого під час збройного конфлікту майна, має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас право на таку компенсацію від держави може бути реалізованим з умови доведення позовних вимог у передбачений законом спосіб.
Установлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02 грудня 2015 року № 1275-р село Спартак, Ясинуватського району, Донецької області, відноситься до населеного пункту, на території якого здійснюється АТО (пункт 17 Переліку).
Отже, житловий будинок позивачки розташований на території населеного пункту де відбувався збройний конфлікт.  
Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження того, що 26 лютого 2015 року внаслідок терористичного акту було здійснено пошкодження належного ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка посилалась на те, що вона 21 лютого 2018 року звернулась до Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку із чим у ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження, а      11 червня 2018 року вона надіслала до компетентних органів державної влади лист про сплату завданих збитків. Також вказувала, що факт пошкодження її будинку підтверджується звітом. 
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року                   №1002-р затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким передбачено, зокрема: забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов`язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об`єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби,
На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05 січня 2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов`язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу.
Однак позивачка у порядку, передбаченому вказаним вище розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р та розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації від 05 січня 2015 року № 1, не довела, що 26 лютого 2015 року внаслідок терористичного акту було здійснено пошкодження належного їй на праві спільної часткової власності будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідно до приписів ст.ст.12,81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що  із наявних в матеріалах справи фотокарток неможливо встановити обставини того, що зображений на них будинок належить позивачці та що його зруйновано внаслідок терористичного акту.
Також колегія суддів враховує, що обставини того, що за заявою ОСОБА_1 Дружківським відділенням Краматорського відділу поліції було порушено кримінальної справи за фактом пошкодження майна і її заява про вчинення кримінального правопорушення внесена до ЄРДР за № 12017050260000261, а також, що ОСОБА_1 звернулась до Кабінету Міністрів України із заявою про відшкодування шкоди, завданої вчиненням терористичного акту, самі по собі не надають їй права на компенсацію від держави вартості знищеного чи пошкодженого під час збройного конфлікту майна, оскільки ці документи не підтверджують факт пошкодження належного їй будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
Доводи апеляційний скарги про те, що доказом підтвердження факту пошкодження                26 лютого 2015 року будинку ОСОБА_1 внаслідок терористичного акту є наданий позивачкою звіт від 11 квітня 2018 про незалежну оцінку вартості збитку, нанесеного внаслідок пошкодження будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким вартість збитку зруйнування житлового будинку за вказаною адресою складає 363 905 грн 63 коп., апеляційний суд не приймає до уваги, виходячи з такого. 
Зі змісту вказаного вище звіту від 11 квітня 2018 року вбачається, що предметом  його дослідження було виключно оцінка вартості збитку, нанесеного внаслідок пошкодження будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а не причини і час його пошкодження. Цей звіт не містить відомостей, що нерухоме майно позивачки зруйноване саме 26 лютого 2015 року внаслідок терористичного акту під час АТО.
Крім того, з дослідницької частини цього звіту від 11 квітня 2018 року видно, що обстеження будинку не проводилось, у зв`язку з проведенням АТО на даній території. Для визначення зносу окремих пошкоджень використовувались фотоматеріали, надані замовником ОСОБА_1 .
Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції, за його недоведеністю. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за ст.1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції про відмову позову за його недоведеністю, оскільки наявність в особи права на вказану вище компенсацію, не звільняє таку особу від її процесуального обов`язку доведення позовних вимог належними і допустимими доказами у передбачений законом спосіб. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий

Судді: