Постанова                                                   
Іменем  України 
 
18 травня 2022 року
м. Київ
справа № 643/4654/19
провадження № 61-16284св21     
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                 ОСОБА_4 ,
третя особа -ОСОБА_5 ,  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2020 року у складі судді Горбунової Я. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа -                         ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01 квітня 2010 року він разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є учасниками спільної діяльності щодо реконструкції будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору про спільну діяльність (просте товариство) від 11 січня 2018 року, укладеним між ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Спільна діяльність передбачає, що на кожній зі стадій спільної діяльності від імені «Учасників» виступає ОСОБА_4 , а інші «Учасники» забезпечують, фінансують та іншим чином сприяють досягненню спільної мети, визначеної у договорі (п. 3.2. договору).
Відповідно до п. 7.1. договору про спільну діяльність, строк дії цього Договору (умови договору) застосовуються до відносин між учасниками, що виникли, починаючи з 01 квітня 2010 року, та діють до моменту досягнення спільної мети за цим договором.
Відповідно до положень п. 4.1. договору про спільну діяльність передбачено, що кожний «Учасник» відповідає за спільними зобов`язаннями за цим договором усім своїм майном пропорційно вартості його вкладу, тобто по 1/3 частки.
В ході реалізації вказаного договору про спільну діяльність та угоди щодо розподілу між учасниками спільної діяльності нерухомого майна, створеного внаслідок реконструкції від 29 березня 2018 року, було розподілено належним чином отримані результати спільної діяльності, а саме - житлові квартири, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , між ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У грудні 2018 року йому стало відомо, що 12 вересня 2013 року на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. за реєстровим № 1299, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 було укладено з ОСОБА_2 договір доручення на обслуговування об`єкта- будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вказує, що цей договір безпосередньо впливає на наслідки укладеного  11 січня 2018 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та                  ОСОБА_5 договору про спільну діяльність (просте товариство), оскільки безпідставно встановлює спільні зобов`язання його учасників, у тому числі і його.
Позивач зазначає про те, що оспорюваний договір є підробленим та таким, що не спрямований та не міг бути спрямований на реальне настання наслідків, а тому має бути визнаний судом недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада                     2020 року в задоволенні позову відмовлено.   
Суд першої інстанції дійшов висновку про неукладеність договору доручення на обслуговування об`єкта від 12 вересня 2013 року, оскільки вищезазначений документ підписаний ОСОБА_3 після спливу довіреності, посвідченої 03 вересня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. за реєстровим                   № 1299 (строк дії до 03 вересня 2016 року).
Крім того, суд дійшов висновкупро те, що обслуговування, визначення якого наведене у пунктах 1.1., 4.1. Договору доручення на обслуговування об`єкта, за своїм юридичним та фактичним змістом повністю охоплюється зобов`язанням будівельного підряду на проведення реконструкції та капітального ремонту будівлі, а у ОСОБА_3 були відсутні відповідні повноваження на укладення такого Договору.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
04 жовтня 2021 року  ОСОБА_2  через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2020 року та постановуХарківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року.
В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у позові, з підстав визначених в касаційній скарзі.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
29 листопада 2021 року на адресу Верховного Суду через засоби поштового зв`язку від представника ОСОБА_4 - адвоката Мартиненка А. М. надійшов відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в якому заявник  просить суд вказану касаційну скаргу  ОСОБА_2  відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
01 листопада 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округа Троян Я. М. за реєстровим                       № 1079, придбав нежитлову будівлю літ. «Б-3», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що на момент відчуження перебувала у стані придатному для використання за призначенням. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно                                        № 25656181 від 23 березня 2010 року вартість вказаної будівлі складала                      305 000 грн та в такому розмірі була сплачена покупцем, що вбачається з                     п. 2.2., п. 2.3. вказаного договору.
В подальшому, як убачається зі змісту Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 17 березня 2014 року № ХК143140730712, на замовлення ОСОБА_4 підрядником ТОВ «СЕНС ВД» з вересня 2013 року по січень 2014 року проведено реконструкцію нежитлової будівлі літ. «Б-3» по АДРЕСА_1 під квартири готельного типу, кошторисна вартість якої за затвердженою проектною документацією, включаючи витрати на будівельно-монтажні роботи та вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію, складає 301 500 грн. 
При цьому, судом встановлено, що здійснення вказаної реконструкції відбувалось в межах домовленості між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про що останніми укладено договір про спільну діяльність (просте товариство) від 11 січня 2018 року.
Відповідно до п. 1.2. договору про спільну діяльність, метою спільної діяльності є проведення реконструкції нежитлової будівлі літ. «Б-3», загальною площею 2 714,1 кв.м, що розташована у АДРЕСА_1 , та подальший розподіл між «Учасниками» отриманих за наслідком вказаної реконструкції 118 (ста вісімнадцяти) квартир, загальною площею 2 245,4 кв.м, у багатоповерховому житловому будинку готельного типу, що розташований у АДРЕСА_1 .
Спільна діяльність передбачає, що на кожній зі стадій спільної діяльності від імені «Учасників» виступає ОСОБА_4 , а інші «Учасники» забезпечують, фінансують та іншим чином сприяють досягненню мети, визначеної п. 1.2. цього договору (п. 3.2. договору).
Відповідно до п. 7.1. договору про спільну діяльність, строк дії цього Договору (умови договору) застосовуються до відносин між учасниками, що виникли, починаючи з 01 квітня 2010 року, та діють до моменту досягнення спільної мети за цим договором.
Відповідно до п. 5.3. договору про спільну діяльність, мета спільної діяльності за цим договором вважається досягнутою після розподілу всіх квартир між учасниками у порядку та на спосіб, визначений додатковими угодами.
Відповідно до п. 1.5. договору про спільну діяльність для цілей цього договору вклад кожного з «Учасників» складає 1/3 частки від загальної вартості вкладів «Учасників».
Відповідно до положень п. 4.1. договору про спільну діяльність передбачено, що кожний «Учасник» відповідає за спільними зобов`язаннями за цим договором усім своїм майном пропорційно вартості його вкладу, тобто по 1/3 частки.
Згідно п. 4.2. договору про спільну діяльність передбачено, що спільними зобов`язаннями за цим договором вважаються в тому числі договірні зобов`язання, пов`язані з організацією обслуговування будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке включає в себе реконструкцію приміщень будівлі під квартири готельного типу, капітальний ремонт, земляні, санітарно-технічні, електротехнічні, вентиляційні, підсобні та інші роботи, забезпечення водопостачання, водовідведення, газопостачання, електропостачання тощо.
Відповідно до п. 4.3. договору про спільну діяльність передбачено, що у разі виникнення спільних зобов`язань за цим договором «Учасники» зобов`язані пропорційно їх відшкодувати, а за наявності на те підстав - спільно та/або кожен окремо доводити незаконність та необґрунтованість вимог кредитора за спільними зобов`язаннями.
Як убачається зі змісту договору доручення на обслуговування об`єкта, вказаний договір підписаний зі сторони ОСОБА_4 представником ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 03 вересня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л. М. за реєстровим № 1299.
Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 9572/20-34/16934?16955/20-34 від 01 липня 2020 року підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в розділі 10 «Адреси та підписи сторін» у договорі, датованому 12 вересня 2013 року, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 12 вересня 2013 року; підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кошторисі, датованому 12 вересня 2013 року, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 12 вересня 2013 року; підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у акті, датованому 20 лютого 2014 року, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 20 лютого 2014 року.
ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву визнав фактичні обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, однак не визнав пред`явлені позовні вимоги, оскільки, на його думку, договір доручення на обслуговування об`єкта від 12 вересня 2013 року є нікчемним, визнання якого судом недійсним не вимагається. Зазначив, що договір доручення на обслуговування об`єкта від 12 вересня 2013 року він не укладав та нікого на це не уповноважував. Про наявність указаного договору дізнався у жовтні 2017 року, тобто з моменту звернення ОСОБА_2 з позовами про стягнення заборгованості. Вважає, що договір доручення на обслуговування об`єкта від 12 вересня 2013 року виконаний шляхом підроблення тексту та дійсної дати безпосередньо перед зверненням до суду з позовами, з метою створення формальної підстави для пред`явлення майнових вимог в межах справи № 643/12296/17. Підтвердив, що зобов`язання з реконструкції та обслуговування об`єкту (будівлі) дійсно є спільними зобов`язаннями ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Зі змісту позову, який поданий у вересні 2017 року ОСОБА_2 до Московського районного суду м. Харкова і розглядається в межах іншого позовного провадження (справа № 643/12296/17), вбачається, що ОСОБА_2 стверджує, що на виконання договору доручення на обслуговування об`єкта від 12 вересня 2013 року він виконав роботи з реконструкції приміщень під квартири готельного типу, капітальний ремонт, земляні, санітарно-технічні, електротехнічні, вентиляційні, підсобні та інші роботи, забезпечення водопостачання, водовідведення, газопостачання, електропостачання для реконструкції нежитлової будівлі літ. «Б-3» по АДРЕСА_1 , що підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт. Фактичні витрати на обслуговування об`єкта виконані повіреним за залученими ним особисто коштами відповідно до п. 3.3. вказаного договору і склали еквівалент 766 660,00 дол. США, комісійна плата довірителя повіреному складає еквівалент 100 000,00 дол. США, а 15 % річних від невідшкодованої довірителем суми залучених повіреним грошових коштів за період їх використання з 27 вересня 2013 року по 20 лютого 2014 року склав еквівалент 45 693,00 дол. США. В той же час, після реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації (17 березня 2014 року) послуги оплачені не були, а також не були відшкодовані залучені позивачем кошти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 33 809 619,33 грн (включає суму залучених коштів - 19 768 251,43 грн (еквівалент 766 660 доларів США на момент звернення до суду із позовною заявою), 15 % річних - 11 462 877,90 грн та комісійну винагороду - 2 578 490,00 грн.). Позивач ОСОБА_2 вважає, що оскільки згідно з умовами договору про спільну діяльність (просте товариство) від 11 січня 2018 року зазначена сума у разі доведеності є спільним зобов`язанням ОСОБА_4 ,                         ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , сума заборгованості має бути сплачена вказаними особами.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
 
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
 
У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися 
у формі, встановленій законом. 
 
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
 
Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
 
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
 
Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
 
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
 
Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
 
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
 
Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
 
У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.
 
Суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та в інтересах особи, яку представляють, відповідно до наданих йому повноважень. Саме тому правочин, вчинений представником, породжує права і обов`язки для сторони, яку представляють, якщо він здійснений представником в межах повноважень.
У справі, яка переглядається, установлено, що 03 вересня 2013 року ОСОБА_6 видав довіреність на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округа                    Олійник Л. М. за реєстровим № 1299, згідно якої   ОСОБА_3 був уповноважений ОСОБА_4 до 03 вересня 2016 року з питань одержання необхідних документів для оформлення та реєстрації права власності у зв`язку з реконструкцією та переплануванням будівлі літ. «Б-3», для чого надавалось право: вести переговори та попередньо узгоджувати всі процедурні питання; подавати та підписувати документи (довідки, заяви, технічну документацію та інше), необхідні для виконання повноважень; одержувати оформлені на ім`я ОСОБА_6 документи, в тому числі рішень сесій органів місцевого самоврядування, будь-які дозволи (у тому числі будівельні), будь-які висновки, дозволи та документи органів ДАБК тощо; зареєструвати право власності на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна в Реєстраційній службі ХМУЮ; бути представником в усіх підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності та підпорядкування, в тому числі комунальних службах м. Харкова, управлінні житлового господарства, житлово-експлуатаційній конторі та інших установах (ЖЕД, ЖЕО, АТС тощо) з питань оплати будь-яких платежів, а також укладати та підписувати договори на обслуговування та додаткові угоди до них; оплачувати належні платежі, у тому числі державне мито, а також вчиняти інші дії, передбачені законодавством України для такого роду повноважень та які, на думку представника, будуть доцільними для правильного, ефективного ведення справ ОСОБА_6 .
На підставі цієї довіреності ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 було укладено з ОСОБА_2 договір доручення від 12 вересня 2013 року на обслуговування об`єкта- будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою:                       АДРЕСА_1 .
Предметом цього договору, підписаного ОСОБА_3 , було зобов`язання виконати за комісійну плату доручення довірителя від його імені та за його рахунок організувати обслуговування будівлі літ. «Б-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке включає в себе реконструкцію приміщень, будівлі під квартири готельного типу, капітальний ремонт, земляні, санітарно-технічні, електротехнічні, вентиляційні, підсобні та інші роботи, забезпечення водопостачання, водовідведення, газопостачання, електропостачання тощо.
Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документів № 9572/20-34/16934?16955/20-34 від 01 липня 2020 року підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в розділі 10 «Адреси та підписи сторін» у договорі, датованому 12 вересня 2013 року, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 12 вересня 2013 року; підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кошторисі, датованому 12 вересня 2013 року, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 12 вересня 2013 року; підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у акті, датованому 20 лютого 2014 року, виконані пізніше липня 2017, а не у вказану в документі дату 20 лютого 2014 року.
У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір 
є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не 
є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Враховуючи, що спірний Договір доручення на обслуговування об`єкта від 12 вересня 2013 року є неукладеним, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.
 
При цьому суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно прийняв до уваги й те, що обслуговування, визначення якого наведене у пунктах 1.1., 4.1. Договору доручення на обслуговування об`єкта від 12 вересня 2013 року, за своїм юридичним та фактичним змістом повністю охоплюється зобов`язанням будівельного підряду на проведення реконструкції та капітального ремонту будівлі, оскільки зобов`язання сторін за вказаним Договором не встановлюють обов`язку обслуговування будівлі в розумінні Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держкомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76, Переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затверджених наказом Держкомунгоспу України 10 серпня 2004 року № 150.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у ОСОБА_3 повноважень на укладення Договору доручення на обслуговування об`єкта, тому що фактично сторони домовились не про обслуговування об`єкту, а про виконання робіт з реконструкції та капітального ремонту, а на вчинення такого правочину ОСОБА_3 не був уповноважений.
Будь-яких доказів того, що  ОСОБА_4 в наступному схвалив такий  правочин, суду не надано, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 241 ЦК України.
Таким чином, підписання правочину не було здійснено ОСОБА_4 , як стороною, або ж уповноваженою ним особою.
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов