Справа № 303/3919/21

Закарпатський апеляційний суд

  П  О  С  Т  А  Н  О  В  А 
І м е н е м У к р а ї н и

22.06.2022                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,
                                                                в с т а н о в и в:

Постановою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

Згідно з постановою, 01 травня 2021 року, о 01 год 40 хв, у м. Мукачево, по вул. В. Стуса, буд. 6, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився під час безперервної відеофіксації. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення. Стверджує, що копію постанови від 27.05.2021 отримав у канцелярії суду першої інстанції 12.07.2021, під час ознайомлення з матеріалами справи за клопотанням апелянта. При цьому, зазначає, що жодне повідомлення про розгляд справи місцевим судом йому не надсилалось, що стало причиною його неявки у судове засідання. На думку апелянта, постанова є незаконною, необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню. В обґрунтування доводів стверджує, що у стані алкогольного сп`яніння не перебував, а висновки суду першої інстанції про встановлення факту відмови ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння не підтверджені жодними належними доказами, у тому числі відеозаписом, що міститься у матеріалах справи, який, за словами апелянта, виявився пошкодженим. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на недотримання поліцейськими процедури направлення водіїв на проходження медичного огляду з метою визначення стану алкогольного сп`яніння. Зазначає, що у матеріалах справи відсутній медичний висновок, який свідчить про те, що апелянт був у нетверезому стані на момент складання протоколу. На думку ОСОБА_1 , протокол про адміністративне правопорушення складений з недотриманням вимог закону, оскільки під час його оформлення були відсутні поняті (свідки події). Враховуючи вищевикладене просить скасувати оскаржувану постанову, а провадження у справі закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. 

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , неявка якого, з огляду на положення ст. 294 КУпАП, не перешкоджає її розгляду. Апеляційний суд бере до уваги те, що апелянт був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак до суду не з`явився, а також той факт, що розгляд справи уже відкладався, при цьому відомостей про поважність причин своєї неявки до апеляційного суду та заяви про відкладення розгляду справи на інший термін від апелянта не надходило. У цьому контексті апеляційний суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України», який у своєму рішенні чітко наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження.

Доводи апеляційної скарги про необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення апеляційний суд визнає такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Так, у матеріалах справи містяться відомості, про те, що ОСОБА_1 не брав участі у розгляді справи у місцевому суді. З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 належним чином повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції, про що свідчить довідка про доставку SMS- повідомлення, при цьому, копію оскаржуваної постанови ОСОБА_1 також надіслано у межах встановленого законом строку, а саме 27.05.2021. Однак, розпискою ОСОБА_1 підтверджується, що апелянт отримав копію оскаржуваної постанови поза межами встановленого законом строку, а саме - 12.07.2021. Враховуючи вищевказане, доводи клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення апеляційний суд визнає обґрунтованими. У зв`язку з цим, викладені у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження доводи про те, що ОСОБА_1 ознайомився зі змістом оскаржуваної постанови занадто пізно, є такими, що безумовно заслуговують на увагу. Отже, з метою недопущення порушення права ОСОБА_1 на захист та доступ до правосуддя, доводи клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження судового рішення визнаються слушними, причини пропуску строку такими, що перешкодили апелянту своєчасно подати апеляційну скаргу поважними, а тому строк на апеляційне оскарження поновлюється.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє, враховуючи такі обставини.

Апеляційний суд, відповідно до положень ст. 294 КУпАП, переглядає справу в межах апеляційної скарги. 

Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом. 

Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 

Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, які зазначені у ст. 251 КУпАП. 

Суд, у відповідності до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону під час розгляду матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд визнає, що винуватість ОСОБА_1 у скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана правильна оцінка у постанові. 

Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №139541 вбачається, що 01 травня 2021 року, о 01 год 40 хв, у м. Мукачево, по вул. В. Стуса, буд. 6, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився під час безперервної відеофіксації. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. З пояснень ОСОБА_1 убачається, що водій заперечує той факт, що він відмовився від проходження освідування, однак вказав, що через відсутність фізіологічної потреби цього зробити не зміг. Крім того, у водія тимчасово вилучені документи: посвідчення водія серії НОМЕР_2 та надано тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами ПКМ№ НОМЕР_3 . Своїми підписами у протоколі водій засвідчив, що відомості відносно його особи правильні, зі змістом протоколу ознайомився, копію його отримав.

Розпискою ОСОБА_1 підтверджується, що він зобов`язується залишити свій транспортний засіб марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_1 , у м. Мукачево, на вул. В. Стуса, буд. 6, тобто на місці зупинки поліцейськими.

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ЕАН №4144598 від 01.05.2021, підтверджується той факт, що за порушення вимог ч. 1 ст. 121 КУпАП відносно ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень.

Вищенаведені докази, які є належними й допустимими та зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог, передбачених п. 2. 5 Правил дорожнього руху України та винуватість у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що працівник патрульної поліції ОСОБА_2 був упереджений під час зупинки, спілкування та направлення водія ОСОБА_1 на проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, а відтак при складанні протоколу за ознаками передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення, що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, - у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.

У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які можуть свідчити про зацікавленість поліцейського ОСОБА_2 у результатах розгляду справи, - у підтвердження таких даних належні докази відсутні у матеріалах справи, їх також не додано і до апеляційної скарги. Тому, апеляційний суд доходить висновку, що працівник патрульної поліції при виконанні своїх посадових обов`язків діяв виключно у межах наданих йому повноважень.

Не встановлено під час розгляду апеляційної скарги підтверджуючих даних, які свідчать про те, що стосовно ОСОБА_1 з боку поліцейського були вчинені незаконні методи, примус чи упередженість - докази, які можуть підтвердити цей факт відсутні, їх стороною захисту не додано ані до матеріалів справи, ані до апеляційної скарги.

Зазначені докази у справі про адміністративне правопорушення у своїй сукупності підтверджують, що ОСОБА_1 на пропозицію працівника поліції пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, а тому, на переконання апеляційного суду, поліцейський мав усі законні підстави скласти протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При оцінці доводів апеляційної скарги про те, що місцевий суд ухвалив оскаржувану постанову без надання можливості апелянту реалізувати своє право на захист, - апеляційний суд ці доводи відхиляє та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що судом була надана можливість ОСОБА_1 у повному обсязі реалізувати своє право на захист та взяти участь у розгляді справи щодо нього. При цьому, суд, на підставі наявних у матеріалах справи відомостей вважає, що своїми правами ОСОБА_1 скористався на власний розсуд. Апеляційний суд констатує, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції слугували підставою для обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за його відсутності. При цьому, факт розгляду справи судом першої інстанції без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 апеляційним судом враховано як підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення. При цьому, вказана обставина не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції, яка вважається обґрунтованою та законною.

Такими, що жодним чином не впливають на обґрунтованість та правильність висновків місцевого суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП є твердження про те, що у стані наркотичного сп`яніння ОСОБА_1 не перебував, а висновки суду першої інстанції про встановлення факту відмови ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння не підтверджені жодними належними доказами, у тому числі відеозаписом, що міститься у матеріалах справи, який, за словами апелянта, виявився пошкодженим. Апеляційний суд, дослідивши кожен окремий доказ на предмет достовірності, належності та достатності, вважає, що у своїй сукупності вони безумовно підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Водночас, на підтвердження своїх слів, апелянтом не надано жодних відомостей, які могли б ставити під сумніви правильність та законність висновків місцевого суду.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта про те, що поліцейськими не дотримано процедуру направлення водіїв на проходження медичного огляду з метою визначення стану наркотичного сп`яніння, позаяк жодне освідування не проводилось, ні у медичному закладі, ні в закладі охорони здоров`я, між тим, у матеріалах справи відсутній медичний висновок, який свідчить про те, що апелянт був у нетверезому стані на момент складання протоколу.

Відхиляючи доводи у цій частині, апеляційний суд вважає, що жодних порушень з боку працівників поліції вимог процедури направлення на освідування та оформлення відносно ОСОБА_1 матеріалів справи про адміністративне правопорушення, - немає. Перевіривши наявні у матеріалах справи докази, апеляційний суд констатує, що поліцейські діяли виключно у відповідності до закону. 

Відповідно до п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних речовин чи лікарських препаратів. Апеляційний суд звертає увагу на те, що підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів, в тому числі наркотичного сп`яніння, передбачені статтею 266 КУпАП та Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 9 листопада 2015 року № 1452/735 (далі Інструкція). Матеріалами справи підтверджується, що водій ОСОБА_1 з очевидними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці, відмовився пройти огляд в установленому законом порядку, зазначивши при цьому, що він «не може цього зробити у зв`язку з відсутністю фізіологічної потреби», підтвердивши це особистим підписом у протоколі. При цьому апеляційний суд бере до уваги і те, що ОСОБА_1 не надав будь-які докази про те, що має захворювання, які перешкоджають йому чи могли перешкодити справити фізіологічну потребу, на що він посилається у протоколі.

Приймаючи рішення апеляційний суд бере до уваги і те, що ОСОБА_1 не надав будь-які докази про те, що запис у протоколі про адміністративне правопорушення «що він «не може цього зробити у зв`язку з відсутністю фізіологічної потреби» - пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, виконаний не ним, а іншою особою.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про дотримання поліцейськими при оформленні матеріалів адміністративного правопорушення приписів Інструкції та відсутність неправомірних дій з боку поліцейських.

Твердження апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути належним доказом у справі, суд апеляційної інстанції відхиляє, позаяк вважає, що такі ґрунтуються виключно на припущеннях. Апеляційний суд зазначає, що протокол, оформлений відносно ОСОБА_1 відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, а тому визнає його належним та допустимим доказом.

На інші доводи, які могли би слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, під час розгляду справи в апеляційному суді такі не встановлені.

В своєму рішенні від 29.06.2007 по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі», а тому водій ОСОБА_1 зобов`язаний був на вимогу працівників поліції не тільки пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, але й виключно у передбачені законом порядок і спосіб.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим судом ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення; що адміністративне стягнення на нього накладено згідно зі ст. ст. 33 - 35 КУпАП, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

Тому, на думку апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу, доводи якої не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, слід залишити без задоволення.

Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 , не з`явившись на розгляд справи, позбавив себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
                                
                                               П О С Т А Н О В И В :

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження судового рішення.

Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 

Постанову судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван Стан