Постанова
Іменем  України 
13 травня 2022 року
м. Київ
справа № 303/1541/20
провадження № 61-13769св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_3 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за  касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2021 року в складі судді Куцкіра Ю. Ю. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 липня 2021 рокув складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Джуги С. Д., Кожух О. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_3 та  просили визнати недійсними договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-04-000012-а/42 від 25 липня 2018 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 16/1 від 25 липня 2018 року, укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Київська Русь», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь».
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що зміст вищевказаних правочинів про відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки суперечить вимогам ЦК України та актам цивільного законодавства, а тому ці  правочини підлягають визнанню недійсними. 
Зокрема вказували, що оспорювані правочини за своєю правовою природою є  договорами факторингу, у зв`язку з чим фізична особа ОСОБА_3 не міг набути право вимоги до них за кредитним та іпотечним договорами.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03  березня 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 15 липня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з  того, що спірні правочини є оплатними договорами про відступлення права вимоги, а  не  договорами факторингу, а тому  ОСОБА_3 як фізична особа в  силу вимог закону міг бути стороною таких договорів.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У серпні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до Верховного Суду з  касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 липня 2021 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/18 та від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки доводам позовної заяви щодо недійсності спірних правочинів, не врахували, що такі за  своєю правовою природою та суттю є договорами факторингу, у зв`язку з чим помилково відмовили в задоволенні позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
29 жовтня 2021 року справа № 303/1541/20 надійшла до Верховного Суду.
Представник Фонду гарантування вкладів юридичних осіб Кузьмік Д. В. надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а  оскаржувані судові рішення без змін.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Суди встановили, що 04 вересня 2008 року між Акціонерним банком «Київська Русь» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 197-03-08-2.
З метою забезпечення виконання зобов`язань кредитним договором, 04  вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № 16/1.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , якою визначено, що заборгованість за кредитом у сумі 12 796, 84  євро відповідачі зобов`язані погашати за визначеним графіком до 10  жовтня 2016 року.
17 липня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 138 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь».
04 червня 2018 року проведено електронні торги, результати яких оформлені протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-04-13-000012-а (номер лоту F29GL21052). До активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором від 04 вересня 2008 року № 197-03-08-2, укладеним із фізичною особою (забезпечення: земельна ділянка площею 0, 07 га за адресою: Закарпатська область). Переможцем визначено ОСОБА_3 .
За результатами відкритих торгів (аукціону) 25 липня 2018 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку та ОСОБА_3 , як новим кредитором, укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-04-13-000012-а/42, відповідно до умов якого ОСОБА_3 набув права вимоги до позичальника за кредитним договором від 04 вересня 2008 року № 197-03-08-2. Розмір прав вимоги - 173 398, 65 грн.
Також 25 липня 2018 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за  договором іпотеки № 16/1, згідно з яким банк відступив новому іпотекодержателю ОСОБА_3 права вимоги за договором іпотеки, укладеним зі ОСОБА_2 
25 липня 2018 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_3 укладений та підписаний акт прийому-передачі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За приписами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не  може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а  також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1)  предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку в конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату.
Аналіз положень ЦК України свідчить, що договір факторингу має такі ознаки: 1)  предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в  якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3)  договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та  отриманні клієнтом фінансової послуги.
З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.
Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що  підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18.
У постанові від 08 червня 2021 року в справі № 346/1305/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що продаж і відступлення прав вимоги за  кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні в справі докази й надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки спірні договори від 25 липня 2018 року, укладені в процедурі ліквідації банку, за своєю правовою природою є договорами про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, суб`єктний склад яких законом не обмежений.
Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у  зазначених в касаційній скарзі постановах, а тому доводи касаційної скарги безпідставні.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2021  року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко