Постанова
Іменем України 
                           
18 травня 2022 року
м. Київ
справа № 303/5957/19
провадження № 61-4617св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач)
суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,	
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,	
треті особи: державний реєстратор центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області Мангур Роберт Васильович, ОСОБА_2 ,	
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2020 року у складі судді Монич В. О. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В., Кондора Р. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), треті особи - державний реєстратор центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області Мангур Р. В. (далі - державний реєстратор), Олексик І. І., про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та реєстраційного запису.
Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк, та ОСОБА_2 було укладено договір споживчого кредиту № 11139228000 (відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер кредитного договору було змінено на 11139228001), за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 26 100,00 швейцарських франків, зі сплатою 9,99% річних зі строком повернення до 06 квітня 2017 року та який додатковою угодою від 09 лютого 2009 року № 1 до цього кредитного договору збільшено до 06 квітня 2027 року. 
Додатковою угодою від 09 лютого 2009 року № 2 до кредитного договору сторони погодили зміну схеми погашення кредиту, відповідно до якої позичальник з дати підписання цієї угоди зобов`язався повертати кредит і сплачувати плату за кредитом шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в розмірі 255,00 доларів США. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 06 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею 48,30 кв. м, житловою площею 28,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у якій фактично проживає позичальник ОСОБА_2 
08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з яким ПАТ «Дельта Банк» набуло прав нового кредитора за вказаним кредитним договором в обсязі та на умовах, які існували на момент переходу цих прав, що встановлено судовими рішенням. 
У серпні 2019 року позивач довідалася, що реєстрація права власності на належну їй квартиру АДРЕСА_2 була змінена. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 серпня 2019 року № 177523968, згідно з записом про право власності: номер 31649219, дата, час державної реєстрації 16 травня 2019 року 10:03:10, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46973538 від 22 травня 2019 року 10:19:21, державним реєстратором Мангуром Р. В. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу, майнових прав № 667/К, серія та номер: 678, виданий 11 липня 2018 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І. В.; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, серія та номер: б/н, виданий 30 серпня 2018 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; вимога про усунення порушень, серія та номер: 43406, виданий 17 серпня 2018 року, видавник: ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» ОСОБА_3 ; договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки, серія та номер: 498, виданий 17 березня 2009 року, видавник: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка О. М.; договір іпотеки, серія та номер: 1414, виданий 06 квітня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка О. М. 
Реєстрація права власності за правонаступником позичальника (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») проведена державним реєстратором внаслідок позасудового стягнення предмету іпотеки в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 
На думку позивача, реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яка вчинена без належних правових підстав, підлягає скасуванню. 
Позивач зазначала, що не отримувала письмової вимоги про усунення порушення, яке передбачено статтею 35 Закону України «Про іпотеку». Згідно з договором іпотеки з посиланням на Закон України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору, позасудове стягнення могло відбутися виключно після укладення окремого договору, примусове звернення відбулося під час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та звернення стягнення у позасудовому порядку відбулося за межами строків позовної давності. 
З урахуванням наведеного, позивач просила: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області Мангура Р. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46973538 від 22 травня 2019 року 10:19:21 (права власності) на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1834475821104) за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; скасувати запис про державну реєстрацію права власності: номер 31649219, дата, час державної реєстрації 16 травня 2019 року 10:03:10 на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; припинити право власності на цю квартиру за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; поновити право власності, та реєстраційний запис про таке право на спірну квартиру за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області Мангура Р. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46973538 від 22 травня 2019 року 10:19:21 (права власності) на квартиру АДРЕСА_2 , за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності: номер 31649219, дата, час державної реєстрації 16 травня 2019 року 10:03:10 на квартиру АДРЕСА_2 , за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; припинено право власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; поновлено право власності та реєстраційний запис про таке право на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що реєстрація за відповідачем права власності на спірну квартиру, яка виступає як забезпечення повернення кредиту, наданого ОСОБА_2 банком в іноземній валюті, свідчить про примусове стягнення спірного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є підставою для визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області Мангура Р. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46973538 від 22 травня 2019 року 10:19:21 (права власності) на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1834475821104).
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 червня 2021 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Апеляційний суд зауважив, що, укладаючи у 2007 році іпотечний договір, позивач не узгоджувала з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, відтак, таку згоду вона не надавала, а надала згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки), тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.
Крім того, апеляційний суд вказав, що на державного реєстратора під час вчинення реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував:
- положення статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 404/234/19, від 31 липня 2020 року у справі № 607/11516/18, від 21 лютого 2018 року у справі № 915/297/17, від 31 липня 2018 року у справі № 826/9658/15;
- положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справі № 607/4911/16-ц, від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди, ухвалюючи рішення, не звернули увагу на те, що на момент укладення договору іпотеки, статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) була передбачена можливість здійснення позасудового задоволення вимоги кредитора на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки. Разом з підписанням договору іпотеки, позивач одночасно підписала іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та надала згоду на передачу іпотекодержателю права на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 
Крім того, заявник вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), оскільки право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 06 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк, та ОСОБА_2 було укладено договір споживчого кредиту № 11139228000 (відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер кредитного договору було змінено на 11139228001), за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 26 100,00 швейцарських франків, зі сплатою 9,99% річних зі строком повернення до 06 квітня 2017 року та який додатковою угодою від 09 лютого 2009 року № 1 до цього кредитного договору збільшено до 06 квітня 2027 року. 
Додатковою угодою від 09 лютого 2009 року № 2 до кредитного договору сторони погодили зміну схеми погашення кредиту, відповідно до якої позичальник з дати підписання цієї угоди зобов`язався повертати кредит і сплачувати плату за кредитом шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в розмірі 255,00 доларів США. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 06 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею 48,30 кв. м, житловою площею 28,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у якій фактично проживає позичальник ОСОБА_2 
08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з яким ПАТ «Дельта Банк» набуло прав нового кредитора за вказаним кредитним договором в обсязі та на умовах, які існували на момент переходу цих прав, що встановлено судовими рішеннями. 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року у цивільній справі № 303/3918/13-ц, визнано дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В. неправомірними та визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28 жовтня 2015 року у цивільній справі № 303/3314/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 серпня 2019 року № 177523968, згідно з записом про право власності: номер 31649219, дата, час державної реєстрації 16 травня 2019 року 10:03:10, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46973538 від 22 травня 2019 року 10:19:21, державним реєстратором Мангуром Р. В. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 
Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу, майнових прав № 667/К, серія та номер: 678, виданий 11 липня 2018 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І. В.; документ, що підтверджує наявність факту завершення
30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, серія та номер: б/н, виданий 30 серпня 2018 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; вимога про усунення порушень, серія та номер: 43406, виданий 17 серпня 2018 року, видавник: ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» ОСОБА_3 ; договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки, серія та номер: 498, виданий 17 березня 2009 року, видавник: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка О. М.; договір іпотеки, серія та номер: 1414, виданий 06 квітня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка О. М. 
Реєстрація права власності за правонаступником позичальника (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») проведена державним реєстратором внаслідок позасудового стягнення предмету іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають частково зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. 
Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені  продати  предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час укладення договору, передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.
З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.
Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження
№ 61-16395св20), від 02 травня 2022 року у справі № 754/716/19 (провадження № 61-12633св21).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, встановивши, що ОСОБА_2 та члени його сім`ї постійно проживають у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м (48,30 кв. м), іншого житла у власності не має, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» проведена державним реєстратором у порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору
Зміни внесені згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» не змінюють встановлений раніше статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.
Отже, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
У Розділі 5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (пункт 5.1).
У пункті 5.2 договору іпотеки сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:
-                   передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки 
в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (пункт 5.2.1);
-                   права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (пункт 5.2.2).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони у договорі іпотеки передбачили право іпотекодержателя набути право власності на спірне майно позасудовим способом, тобто в іпотечному договорі міститься відповідне застереження.
Таким чином, у зв`язку з переходом усіх прав та обов`язків за договором іпотеки на підставі договорів про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернулося до державного реєстратора та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки - спірну квартиру.
Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав 
на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 цього Закону, тут і далі у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на спірну квартиру станом на 22 травня 2019 року).
Етапами державної реєстрації речового права є перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмова у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень (пункт 4 частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), яким зокрема, визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Так, згідно з пунктом 61 Порядку (у редакції, чинній на час реєстрації права власності) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» направило ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання від 17 серпня 2018 року за № 43406 (а. с. 90, т. 1), яку остання не отримала.
Отже, за відсутності всіх документів, необхідних для державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», така реєстрація проведена без дотримання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18), від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження 
№ 14-397цс19), а також Верховним Судом у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц (провадження № 61-13586св20), від 04 квітня 2022 року у справі № 947/28651/19 (провадження
№ 61-9667св21). 
Разом з тим, заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково виходили з того, що станом на дату укладання сторонами договору іпотеки редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» не містила та не передбачала можливості застосування такої інституції, як іпотечне застереження, а відтак, не можна стверджувати, що між позивачем та банком була узгоджена умова про можливість звернення стягнення на спірне іпотечне майно у спосіб реалізації іпотечного застереження без укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Такі висновки не узгоджуються зі змістом положень статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) у їх поєднанні, з аналізу яких вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом, що в тому числі підтверджується правовою позицією, викладеною у постановах Верховного суду України від 10 жовтня 2011 року у справі № 21-131а11 та від 18 вересня 2012 року у справі № 21-236а12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 915/297/17, від 31 липня 2018 року у справі 826/9658/15 (провадження № К/9901/3238/18), від 31 липня 2020 року у справі № 607/11516/18 (провадження
№ 61-8704св19)
З урахуванням умов укладеного між сторонами іпотечного договору, зокрема, підпунктом 5.2.1. пункту 5.2, яким передбачено можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, передбаченому статтею 37 Законом України «Про іпотеку», товариство мало право у досудовому порядку задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки на підставі вказаного застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Разом з тим, помилковість наведених висновків не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки, установивши факт порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, суди попередніх інстанцій у належний спосіб захистили порушене право позивача щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача шляхом скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірне майно за товариством та відновлення запису про право власності на вказане майно за позивачем.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову, але з інших мотивів.
Тому Верховний Суд доходить висновку про необхідність змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, а в решті - залишити його без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Тому Верховний Суд дійшов висновку, що постанову апеляційного суду у цій справі слід змінити шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок Верховного Суду про зміну мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень і залишення без змін резолютивної частини судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити частково.
Мотивувальну частину рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2020 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року змінити, виклавши їх в редакції цієї постанови. 
У решті рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук