ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2022 р.	Справа № 480/5986/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Бершова Г.Є. ,
за участю секретаря судового засідання Дуднєва М.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2021, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Діска, м. Суми, повний текст складено 17.09.21 року по справі                              №480/5986/21
          за позовом       ОСОБА_1  
          до     Сумської обласної прокуратури                                       
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської обласної прокуратури, в якій просив суд першої інстанції: 
- визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо невиплати позивачу недоотриманої позивачем заробітної плати, визначеної ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру"; 
- стягнути з Держави України в особі Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме заробітної плати, визначеної за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", за період з 01.07.2015 по 24.03.2021 у сумі 734405,44 грн. (сімсот тридцять чотири тисячі чотириста п`ять гривень 44 копійки); 
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що він з 20.02.2014 по 14.12.2015 працював прокурором Конотопської міжрайонної прокуратури, з 20.06.2019 по 05.07.2019 - прокурором Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури, з 04.07.2019 по 24.03.2021 - прокурором Конотопської місцевої прокуратури. З займаної посади та з органів прокуратури Сумської області його було звільнено 22.03.2021 за п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Зазначає, що  у період з 01.07.2015 по дату звільнення позивача заробітна плата прокурорів регулювалась постановами Кабінету Міністрів України, а мала регулюватися ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно вважає, що  різниця між виплаченою заробітною платою та тією, яка повинна бути виплачена йому у 2015 році становить 58470,85 грн., у 2019 році – 176301,84 грн., у 2020 році – 414413,76 грн., у 2021 році – 85218,99 грн. Вказує, що  розмір матеріальної шкоди, яку спричинено ОСОБА_1 у вигляді неотриманої частини заробітної плати, визначеної ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 2015 по 2021 роки складає 734405,44, які і просив стягнути з відповідача. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного  суду від 17.09.2021 року у задоволенні адміністративного позову   ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2021 у справі №480/5986/21 щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії. Постановити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що категорично не погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права. Не погоджується з висновками суду першої інстанції у даній справі. Вважає, що  починаючи з 01 липня  2015 року заробітна плата прокурорів повинна регулюватися виключно ст.81 Закону України «Про прокуратуру». Проте, починаючи з липня 2015 року по дату звільнення позивача заробітна плата прокурорів регулювалася постановами Кабінету Міністрів України, тобто незаконними нормативними правовими актами, що суперечить нормам Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та нормам міжнародного права. Посилається на правові позиції Європейського суду з прав людини. Звертає увагу, що в Україні на момент звернення позивача до суду з відповідним позовом відсутні норми, які напряму регулювали б порядок відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами, а тому у даному випадку норми Конституції України повинні застосовуватись як норми прямої дії. Посилається на те, що згідно з ч.ч.1,2 ст.81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами та складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; доступу до державної таємниці, індексації та інших виплат, передбачених законодавством. Зазначає, що ці положення ч.ч.1,2,3,4 ст.81 Закону № 1697-VII були чинними на час звільнення позивача, а в позові наведено детальний розрахунок сум, належних до сплати позивачу. Зазначає, що  посилання суду на норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”, яким встановлено інший порядок оплати праці прокурорів, є безпідставним, оскільки виключно Закон України "Про прокуратуру" регулює правовий статус прокурорів, умови їх соціального та матеріально - технічного забезпечення.
Сумська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилалася на те, що вимоги апеляційної інстанції є безпідставними, необґрунтованими та такими, що                                          не підлягають задоволенню, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2021 у даній справі є законним.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені  заздалегідь та належним чином.
          Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у період з 20.02.2014 по 14.12.2015 працював на посаді прокурора Конотопської міжрайонної прокуратури, з 20.06.2019 по 05.07.2019 – прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури, з 04.07.2019 по 24.03.2021 – прокурора Конотопської місцевої прокуратури.
Наказом керівника Сумської обласної прокуратури №204к від 22.03.2021 позивача звільнено з посади прокурора Конотопської місцевої прокуратури Сумської області на підставі                  п.9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.03.2021. 
Позивачем у позовній заяві вказано, що у період з 01.07.2015 розмір його посадового окладу не відповідав розміру, визначеному законом.
ОСОБА_1 , вважаючи  протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо невиплати позивачу недоотриманої останнім  заробітної плати, визначеної ч.3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та необхідність стягнення з Держави України в особі Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме заробітної плати, визначеної за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", за період з 01.07.2015 по 24.03.2021 у сумі 734405,44 грн. (сімсот тридцять чотири тисячі чотириста п`ять гривень 44 копійки),  звернувся до суду з позовом. 
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги останнього є необґрунтованими. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції,  з огляду на наступне. 
Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII (далі по тексту - Закон №1697-VII в редакції на час спірних правовідносин), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за:
1) вислугу років;
2)виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Частиною 7 ст.81 Закону №1697-VII визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Згідно з  ч.2 ст.8 Закону України «Про оплату праці» умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
За змістом частин 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України (далі по тексту - БК України) будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст.51 БК України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Згідно ч.2 ст. 89 Закону №1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Відповідно до ст.90 Закону №1697-VII фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Так, згідно з  п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Колегія суддів зазначає, що схема посадових окладів працівників органів прокуратури була затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Закон України від 28.12.2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України від 28.12.2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин прийняті пізніше Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», а тому у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідач у даній справі не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 14.03.2018 у справі №825/575/16, від 19.03.2020 у справі                                 №806/3314/17, від 09.09.2020 у справі №807/1171/16, від 14.09.2021 у справі №320/1874/19. 
При цьому, учасниками по справі не оспорюється факт того, що у спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не у відповідності до положень ст.81 Закону №1697-VII, а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. 
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно пункту 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Так, в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що приписами пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, які були визнані неконституційними, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 йому було завдано матеріальної шкоди (збитків) у вигляді неотриманої заробітної плати, а тому належним способом захисту його прав є застосування норм прямої дії, а саме ч.3 ст.152 Конституції України, якою закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. 
Однак, з приводу таких доводів позивача колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічні приписи містяться у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».
Згідно ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст.1175 Цивільного кодексу  України (далі по тексту - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати, виплата якої у зазначений позивачем період не була передбачена чинним на той період законодавством. 
Отже, з огляду на зазначене вище,  колегія суддів зазначає, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні приписів ст.22 ЦК України.
Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі                             № 4819/49/19 було висловлено правову позицію за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).
Так, у тексті рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення пункту 26розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України втратили чинність саме з 26.03.2020.
Таким чином, з огляду на наведене вище, вимоги ОСОБА_1 , які стосуються періоду до  26.03.2020, тобто до прийняття зазначеного вище рішення Конституційного Суду України, не підлягають задоволенню, оскільки вказане  рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 28.01.2021 по справі №808/1491/16.
Надаючи правову оцінку впливу рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 26.03.2020 по 24.03.2021, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, з ухваленням Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 під час нарахування і виплати заробітної плати прокурорам належить керуватися положеннями ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».
Колегія суддів зазначає, що Законом України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі по тексту - Закон №113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.7 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII ( зі змінами та в редакції Закону №113-ІХ) систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.
Згідно з п.3 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Відповідно до п.4 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних  прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».
Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ  встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Отже, аналізуючи вказані норми, слід дійти висновку, що починаючи з 25.09.2019 (дата набрання чинності Закону №113-ІХ), отримання прокурорами посадового окладу у розмірі, встановленому ч.3 ст.81 Закону №1697-VІІ, пов`язано з набуттям ними, зокрема статусу прокурорів окружної прокуратури, чому, в свою чергу, мало передувати переведення до таких окружних прокуратур, після проходження відповідної атестації.
При цьому, колегія суддів зазначає, що проведення атестації прокурорів було визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
Колегія суддів зазначає, що лише після проходження атестації та переведення, зокрема  до  обласних та окружних прокуратур, прокурори набувають права на оплату праці у розмірах, які передбачені ст.81 Закону №1697-VII, а не постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012  №505.  
Матеріали справи не містять доказів прийняття рішення про успішне проходження позивачем відповідною кадровою комісією. 
При цьому, надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги про те, що посилання суду першої інстанції на норми Закону №113-ІХ, яким встановлено інший порядок оплати праці прокурорів, є безпідставними, оскільки виключно Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII регулює правовий статус прокурорів, умови їх соціального та матеріально - технічного забезпечення, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, переведення прокурорів, зокрема, до обласних та окружних прокуратур, обумовлено проходженням ними атестації, а, відтак, і оплата праці, передбачена безпосередньо ст.81 Закону №1697-VІІ з урахуванням змін, внесених Законом №113-ІХ від 19.09.2019, стосується саме працівників обласних та окружних прокуратур, які успішно пройшли атестацію, запроваджену Законом  №113-ІХ від 19.09.2019, в той час як оплата праці працівників регіональних та місцевих прокуратур, які не пройшли атестацію, врегульована тимчасово постановою Кабінетом Міністрів України від 31.05.2012 №505. 
Отже, лише після проходження атестації та переведення працівників до обласних та окружних прокуратур, прокурори набувають права на оплату праці у розмірах, які передбачені ст.81 Закону №1697-VІІ, а не постановою Кабінетом Міністрів України від 31.05.2012 №505. 
З порівняння співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону №113-ІХ, які визначають підстави оплати праці, вбачається, що вони не суперечать одна одній, а кожна з них має відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин. 
Закон №1697-VII та Закон №113-ІХ були прийняті в різний час. Так, Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14 жовтня 2014 року (набрав чинності 15 липня 2015 року), а Закон №113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19 вересня 2019 року (набрав чинності 25 вересня 2019 року, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон №113-ІХ, що визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.
Застосовуючи принцип верховенства права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, оскільки він передбачає оплату праці прокурорів, які не пройшли атестації та працюють в регіональній або місцевій прокуратурі, і є спеціальним, прийнятим пізніше у часі, а отже, згідно правил конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом №1697-VII.
Оскільки ОСОБА_1 працював в місцевих прокуратурах, на момент звільнення перебував на посаді прокурора Конотопської місцевої прокуратури та в період з 26.03.2020 по 24.03.2021 не був переведений до окружної прокуратури, відтак заробітна плата за цей спірний період йому правомірно виплачувалася на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".    
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що починаючи з 01 липня  2015 року заробітна плата прокурорів повинна регулюватися виключно ст.81 Закону України «Про прокуратуру», однак починаючи з липня 2015 року по дату звільнення позивача заробітна плата прокурорів регулювалася постановами Кабінету Міністрів України, що суперечить нормам Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та нормам міжнародного права, то колегія суддів відхиляє зазначені доводи, як такі, що суперечать наведеним вище висновкам суду у даній справі.
Також, колегія суддів зазначає, що оскільки позивач не був переведений до окружної прокуратури, у спірний період йому виплачувалася заробітна плата на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури". Відповідно Сумська обласна прокуратура діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством. Крім того, зі змісту наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивачу у спірний період виплачувалися передбачені чинним на той період законодавством відповідні надбавки та премії. 
Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Європейського суду з прав людини в певних його рішеннях, то колегія суддів їх враховує та зауважує, що висновки суду у даній справі не суперечать їм.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності заявлених позивачем вимог, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду даної справи відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , то і підстави  для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. відсутні. 
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
          Таким чином, враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні. 
Враховуючи те, що дану справу було розглянуто судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2021 по справі № 480/5986/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    Г.Є. Бершов   	
          Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області повний текст постанови складено  23.05.2022 року.