УХВАЛА

08 червня 2022 року 
м. Київ
справа № 260/1911/20
адміністративне провадження № К/990/12778/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Калашнікової О.В.,
перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Манукян Марти Андріївни 
на постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року 
у справі №260/1911/20 
за позовом ОСОБА_1 
до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, Кадрової комісії № 2 з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора 
про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 пред`явив позов до Прокуратури Закарпатської області, Генеральної прокуратури України, у якому просив суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення кадрової комісії №2 від 05 березня 2020 року №8 "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора";
- визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Закарпатської області від 28 квітня 2020 року №175к про звільнення його 30 квітня 2020 року з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Закарпатської області;
- поновити його на посаді, рівнозначній посаді, яку він займав станом на 30 квітня 2020 року;
- стягнути з прокуратури Закарпатської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково:
- визнано протиправним і скасовано рішення кадрової комісії №2 від 5 березня 2020 року №8 "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора";
- визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Закарпатської області від 28 квітня 2020 року №175-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні та органів прокуратури Закарпатської області, за статтею 51 частиною 1 пунктом 9 Закону України "Про прокуратуру";
- поновлено ОСОБА_1 в Прокуратурі Закарпатської області на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні та органів прокуратури Закарпатської області, яку він займав станом на 30 квітня 2020 року, - з 4 травня 2020 року;
- допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Прокуратурі Закарпатської області на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні та органів прокуратури Закарпатської області, яку займав ОСОБА_1 станом на 30 квітня 2020 року;
- у задоволенні позову в частині інших позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено:
- стягнуто із Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме: з 30 квітня 2020 року до 31 серпня 2021 року, із утриманням із цієї суми обов`язкових платежів (податків та зборів) у розмірі: 377221,72 грн;
- допущено негайне виконання рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу - у межах суми стягнення за один місяць у розмірі: 15906,96 грн.
Не погодившись із указаними судовими рішенням, відповідачі оскаржили їх в апеляційному порядку.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі №260/1911/20 скасовано і прийнято нове, яким в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2021 року у справі №260/1911/20 скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Манукян Марта Андріївна, втретє звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), надіславши її за допомогою засобів поштового зв`язку.
Скаржник просить скасувати указані постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року та залишити в силі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року і додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2021 року.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог  статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) встановлено, що доводи касаційної скарги викладені у спосіб, який унеможливлює встановити по якій саме підставі оскаржується судові рішення в касаційному порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Скаржник вказує, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, так як суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у деяких подібних правовідносинах.
Окрім цього, зазначає, що в порядку частиною 4 статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
В касаційній скарзі вказано, що оскаржуваному рішенні, відповідно до частини 4 статті 328 КАС України, Восьмий апеляційний адміністративний суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, не врахував усталені правові позиції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі за №280/5009/20, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2019 року у справі №815/1554/17, у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року по справі №280/5009/20, у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2015 року но справі №21-8а15, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 808/588/17; у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №804/7940/16; у постанові Верховного Суду від ЗО січня 2019 року у справі № 808/932717; у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 808/892/17; у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 826/5593/16; у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 803/63/16; у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року но справі №901/426/19; у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 у справі № 808/588/17; у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №808/932/17; у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №808/892/17; у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 826/5593/16; у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року  у справі № 803/63/16; у постанові Верховного Суду від 24 травня 2019 року по справі №815/1554/17; у постанові Верховного Суду від 05 березня 2020 року по справі №640/467/19; у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року по справі №280/5009/21; у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року по справі №640/9398/20; у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року по справі №640/17400/20; в ухвалі Верховного Суду від 19 березня 2021 року по справі №200/14545/19-а.
Також, відповідно до пункту З частини 4 статті 328 КАС України, скаржником зазначено, що на момент розгляду справи був відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, з урахуванням індивідуальних особливостей даної справи;
У цьому контексті Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.
Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду та яку, на думку скаржника, судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися. 
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
Всупереч вищенаведеного, скаржником не зазначено конкретну норму права, яку застосовано судами попередніх інстанцій неправильно та щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду та яку саме норми права, на думку скаржника, застосовано судом апеляційної інстанції всупереч висновків Верховного Суду.
Тобто, скаржник не розмежовує, яку норму права, на його думку, застосовано всупереч висновкам Верховного Суду та щодо, якої відсутній висновок Верховного Суду, хоча такі підстави відносно застосування одних і тих самих норм права є взаємовиключними.
Скаржник вказує, про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права проте, таке обґрунтування не містить підстав, передбачених частинами 2 та 3 статті 353 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження так само, як і норму права щодо якої на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду, а також норму права, яку на думку скаржника, застосовано всупереч висновкам Верховного Суду, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Варто зазначити, що відповідно до приписів  статті 44 КАС України  учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених  КАС України  підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому, з урахуванням змін до  КАС України, внесених  Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX  і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої  статті 332 КАС України  касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Манукян Марти Андріївни на постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року у справі №260/1911/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, Кадрової комісії № 2 з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя	О.В. Калашнікова