Справа № 297/1785/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        24 травня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В. 
суддів Джуги С. Д., Куштана Б. П. 

з участю секретаря Кекерчень М. І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 12 липня 2021 року, ухвалене суддею Михайлишин В. М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2020 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги мотивував тим, що 26 червня 2004 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 , про що зроблено запис у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області. При реєстрації шлюбу відповідачка обрала прізвище позивача. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В червні 2020 року відповідачка подала на розлучення. Відтак, між сторонами постало питання про поділ майна подружжя.

Відповідно до договору дарування від 26 травня 2008 року реєстровий № 1387 відповідачка отримала в дарунок земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 2110200000:01:034:0063, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На цій земельній ділянці позивач разом з відповідачкою за спільні кошти побудували житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Жодних домовленостей щодо поділу спірного нерухомого майна між сторонами не існує. Шлюбний договір не укладався. Відтак між ними постало питання про поділ спільно нажитого майна.

З огляду на вказане, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 2110200000:01:034:0063, на якій розташований цей житловий будинок. Іншу 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки залишити відповідачці (а.с.1-4).

Рішенням Берегівського районного суду від 12 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.119-123).

На це рішення позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Зазначає, що відповідачка отримала в дарунок об`єкт незавершеного будівництва (фундамент), на місці якого в подальшому сторони збудували житловий будинок. Цей житловий будинок є їх спільною сумісною власністю, про що свідчить також заява відповідачки про визнання позову, яку вона в подальшому відкликала. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, позов задовольнити в повному обсязі (а.с.134-142).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції 15.02.22 року представник позивача - адвокат Пуканич Е. В. апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Решта учасників справи у судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що 26 червня 2004 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 , про що зроблено запис у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області. При реєстрації шлюбу відповідачка обрала прізвище позивача. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі договору дарування від 13 травня 2008 року реєстровий № 1134 відповідачка отримала в дарунок об`єкт незавершеного будівництва в АДРЕСА_1 . 

Цей об`єкт незавершеного будівництва складався з фундаменту (цокольний поверх), стін (шлакоблоки) та залізобетонного перекриття, готовність 37 %, вартість 179 372 грн. (матеріали інвентарної справи, а.с.3-5, 22, 29).

Відповідно до договору дарування від 26 травня 2008 року реєстровий номер 1387 відповідачка отримала в дарунок також земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 2110200000:01:034:0063, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей дар оцінено у 26 480 грн. (матеріали інвентарної справи, а.с.35).

28 жовтня 2011 року рішенням виконкому Берегівської міської ради від 28.10.2011 року № 378 вирішено оформити право приватної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , за відповідачкою ОСОБА_2 в цілому. Інвентарна вартість будинку 1175139 грн. (матеріали інвентарної справи, а.с.80).

08 листопада 2011 року на підставі рішення виконкому Берегівської міської ради від 28.10.2011 року № 378 відповідачці ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 . Загальна площа 298, 6 кв.м., житлова площа 46, 5 кв.м. Опис об`єкта: житловий будинок та прибудови, ворота 1, ворота 2, хвіртка 3, огорожа 4, огорожа 5 (матеріали інвентарної справи, а.с.88).

В червні 2020 року відповідачка подала на розлучення, а отже, на переконання позивача, між ними постало питання про поділ майна подружжя: житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, на підставі договору дарування, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15 (провадження № 14-114цс20).

В даному випадку суд першої інстанції правильно встановив, що з наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат позивача, а й факт трудових затрат, коли він міг б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. 

Таким чином, з матеріалів справи не вбачаються передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало жінці на праві особистої приватної власності.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у добудову спірного майна у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення добудови спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів також враховує, що відповідачка ОСОБА_2 отримала в дар не тільки об`єкт незавершеного будівництва, 37 % готовності по АДРЕСА_1 , а й земельну ділянку площею 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, яка також має свою вартість.

При цьому істотність збільшення вартості майна має визначальне значення. У даному випадку визначаючи цю істотність, слід врахувати також вартість земельної ділянки, яка у сукупності збільшує вартість подарованого відповідачці майна. 

Колегія суддів також констатує, що вирішальне значення має не сам факт збільшення вартості майна у період шлюбу, а правова природа таких збільшень, шляхи та спосіб збільшення, зміст процесу збільшення. В інакшому випадку це призведе до невиправданого втручання у власність майна одного з подружжя, який її набув на підставі договору дарування.

Вказане майно є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_2 , оскільки позивач у встановленому законом порядку не довів, за рахунок яких саме коштів чи трудових затрат збільшилася вартість спірного будинку. 

При цьому оскільки особиста приватна власність відповідачки усе ж таки зазнала перетворень, однак таке збільшення не було істотним, то позивач, не власник, має право на компенсацію частини затрат за умови їх доведеності.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна на підставі договору дарування таке майно є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, про що зазначав суд першої інстанції, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Доводи позивача про те, що відповідачка визнала вказані у позовній заяві обставини, подавши заяву про визнання позову, є необґрунтованими, оскільки у той же день відповідачка подала ще одну заяву про відкликання попередньої заяви. Отже, підстав для ухвалення рішення про задоволення позову у розумінні ч. 2, 4 ст. 206 ЦПК України, не було, так як цьому повинно передувати роз`яснення наслідків цієї процесуальної дії. У даному випадку суд першої інстанції наслідки визнання позову не роз`яснював, оскільки відповідачка самостійно відмовилася від раніше поданої нею заяви про визнання позову.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, визначив характер правовідносин, норму закону, що підлягає застосуванню, та врахував висновки Верховного Суду.

За цих обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Берегівського районного суду від 12 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2022 року.

       Головуючий
                               
       Судді