УХВАЛА

06 липня 2022 року 
м. Київ

cправа №  914/1681/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю., 
секретар судового засідання - Астапова Ю. В., 
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 (колегія суддів: Кордюк   Г. Т., Кравчук Н. М., Плотніцький Б. Д.) у справі
за позовом Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Конструктив Ком", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про скасування запису про реєстрацію права власності,
за участю представників:
позивача - Шевченко М. І. (в режимі відеоконференції в приміщенні суду),
відповідача - не з`явилися,
третьої особи - Мотов Є. Г.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Львівська міська рада звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Конструктив Ком" (далі - ТОВ "Конструктив Ком") про скасування запису про реєстрацію права приватної власності ТОВ "Конструктив Ком" на об`єкт нерухомого майна: будівлю літ. А-1 загальною площею 501,8   м2 на вул. Шафарика, 3 із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Львівська міська рада є власником будівлі літ. А-1, загальною площею 478,8 м2 на вул. Шафарика, 1а у м. Львові. Право комунальної власності зареєстровано 13.05.2009 на підставі Свідоцтва про право власності від 02.12.2008 № ЛР0973, виданого виконкомом Львівської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету від 14.11.2008 № 1230. 
13.04.2018 відомості про право комунальної власності на цю будівлю внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Будівля на вул.   Шафарика,   1а у м.   Львові здається позивачем в оренду. Одночасно, як зазначає позивач, на будівлю по вул. Шафарика, 3 у м. Львові зареєстровано право приватної власності за ТОВ "Конструктив Ком". Позивач наголосив, що будівлі № 3 по вул. Шафарика у м. Львові не існує, а будівлі № 1а та № 3 є однією і тією ж будівлею. Відтак, на думку позивача, відповідачем неправомірно, всупереч вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна, на який уже зареєстровано право комунальної власності.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3.          Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2019 позов задоволено в повному обсязі.
4.          Рішення мотивовано тим, що державна реєстрація права власності за ТОВ "Конструктив Ком" була проведена з порушенням вимог статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", запис про державну реєстрацію права власності на будівлю № 3 по вул. Шафарика у м. Львові не відповідає відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
5.          Постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено.
6.          Постанова мотивована обранням позивачем неефективного способу захисту свого порушеного права.
Короткий зміст касаційної скарги
7.          Львівська міська рада у касаційній скарзі просить постанову апеляційної інстанції скасувати, рішення місцевого господарського суду залишити без змін.
8.          Скарга з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивована неправильним застосуванням та порушенням апеляційним господарським судом норм чинного законодавства, зокрема статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також ухваленням судового рішення без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, щодо належного способу захисту порушеного права.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
9.          Відзивів від інших учасників справи не надходило.
Позиція Верховного Суду
10.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
11.          При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження               №   14-737цс19).
12.          Разом з тим на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №   233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
13.          Суд апеляційної інстанції, приймаючи судове рішення у справі, яка розглядається, виходив з того, що суть спору та предмет доказування в даній справі зводиться до того, щоб визначити яка зі спірних реєстрацій є правомірною, а яка ні, за наслідками чого встановити чи наявні правові підстави для захисту прав позивача шляхом задоволення позовних вимог.
14.          Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
15.          З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта права володіння цим майном (як складової права власності).
16.          Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
17.          Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).
18.          У пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №   359/3373/16-ц уточнено правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), та зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
19.          Тобто питання добросовісності набуття права власності на спірне майно відповідачем має значення для справи та відповідно входить у предмет доказування по даній справі. Тому, на думку апеляційного суду, в даній справі підлягає застосуванню стаття 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
20.          Апеляційний господарський суд вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.
21.          Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.
22.          Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
23.          Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. 
24.          Відповідно до статей 15, 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства.
25.          Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
26.          Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
27.          Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.
28.          Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
29.          Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
30.          Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
31.          Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
32.          Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). 
33.          За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.
34.          У справі № 338/180/17, на постанову Верховного Суду від 05.06.2018 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про стягнення безпідставно одержаних коштів і зустрічний позов відповідача до позивача про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду. Первісний позов обґрунтований тим, що позивач згідно з платіжними дорученнями помилково перерахував на рахунок відповідача кошти, оскільки будь-які договірні відносини між позивачем і відповідачем відсутні. В свою чергу позивач за зустрічним позовом наголошував, що виконав свої зобов`язання за договором, виготовив і поставив бруси, тому просив стягнути з відповідача за зустрічним позовом на свою користь різницю між перерахованими позивачем авансовими коштами та вартістю виготовлених і поставлених брусів.
Районний суд постановив ухвалу, якою первісний позов залишив без розгляду, й ухвалив рішення, яким задовольнив зустрічний позов повністю. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Велика Палата Верховного Суду судові рішення попередніх судових інстанцій скасувала в частині визнання укладеним договору підряду та ухвалила в цій частині нове рішення про відмову в позові. При цьому зазначила, що встановивши, що дії сторін свідчать про фактичне укладення між сторонами договору підряду, з метою ефективного захисту порушеного права відповідача суди мали вирішити питання щодо наслідків часткового виконання сторонами вказаного договору, а саме: задовольнити вимогу відповідача про стягнення різниці між перерахованим позивачем авансом і вартістю доставлених брусів та відмовити у задоволенні вимоги про визнання укладеним договору підряду.
35.          У справі № 904/1221/19, на постанову Верховного Суду від 16.06.2020 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання протиправними та скасування рішень селищної ради, визнання за Товариством переважного права на поновлення на тих самих умовах і на той самий строк договорів оренди землі; визнання укладеними додаткових угод, визнання договорів оренди землі поновленими.
Верховний Суд зазначає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права у цьому випадку є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту, оскільки сама по собі вимога про визнання за Товариством переважного права на поновлення за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу імперативного припису закону про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди, що, власне, і може бути предметом розгляду в суді.
При цьому, як зазначив Верховний Суд, суди попередніх інстанцій помилково не врахували того, що позивач у межах розгляду цієї справи вже отримав ефективний захист своїх порушених прав шляхом задоволення вимоги про визнання укладеними додаткових угод про поновлення договорів оренди.
З урахуванням наведеного Верховний Суд не погодився з висновком судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, зокрема, у частині позовної вимоги про визнання за Товариством переважного права на поновлення на тих самих умовах і на той самий строк договору оренди землі щодо земельних ділянок, скасував судові рішення в цій частині та прийняв нове рішення про відмову у задоволенні зазначеної вимоги. 
36.          У справі № 923/364/19, на постанову Верховного Суду від 11.02.2020 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання права постійного користування земельною ділянкою.
Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову та зазначив, що визнання права можливе у разі виникнення спору щодо його належності між особою, яка вважає право порушеним, та іншою особою, яка претендує на відповідний титул. Такий спосіб захисту прав може бути застосований за наявності спору про право.
Суди попередніх інстанцій не встановили, що між позивачем і відповідачами (ГУ Держгеокадастру, селищна рада) є спір щодо того, кому із них належить право постійного користування спірною земельною ділянкою.
Отже, за відсутності у цьому випадку встановленого судами факту порушення права позивача щодо постійного користування спірною земельною ділянкою з боку відповідачів та за відсутності спору про право, хоча і за наявності заперечень, які стосуються процедури оформлення землі (зокрема з боку ГУ Держгеокадастру, у той час як селищна рада визнала позовні вимоги) Верховний Суд дійшов висновку, що позов про визнання права постійного користування земельною ділянкою не може бути задоволено.
37.          Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин в указаних вище справах. При цьому справи відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, фактично-доказовою базою (обставинами справи та зібраними у них доказами).
38.          Водночас, колегія суддів зазначає, що висновки судів у справах №   338/180/17, №   904/1221/19 про те, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, не протирічать висновку, викладеному у справі, яка розглядається.
39.          У касаційній скарзі також міститься посилання на постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № 183/1617/16, № 466/8649/16-ц, № 488/5027/14-ц, №   504/2864/13-ц. 
40.          У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №   183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 28.11.2018 у справі №   504/2864/13-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України , є неефективними.
41.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №   466/8649/16-ц висловлено, зокрема, таку позицію, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
42.          Отже, висновки, викладені у постанові апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, не протирічать зазначеним висновкам Великої Палати Верховного Суду.
43.          Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
44.          Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).
45.          Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
46.          Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм ГПК України.
47.          У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 у справі №   914/1681/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. М. Мачульський

Суддя                                                                                                    В. Ю. Уркевич