Постанова 
Іменем України
 
02 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 295/15864/20
провадження № 61-11983св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2021 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Трояновської Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради (далі - Департамент) про захист конституційних прав та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивувала тим, що 27 листопада 2015 року вона звернулася до Департаменту із заявою про надання дозволу на передачу їй безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначає, що під час розгляду клопотання відповідач допустив наступні порушення: 
1.      Незаконний розгляд клопотання через 42 місяці на 49 сесії 20 червня 2019 року № 1501, тобто порушено строк, встановлений ЗК України; 
2.      Незаконна відмова складати висновок щодо попереднього розгляду матеріалів про виділення у власність земельної ділянки за її клопотанням від 27 листопада 2015 року, згідно зі статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування». При цьому незаконне складання висновку в листі від 10 вересня 2020 року; 
3.      Незаконне складання документів: проєкт рішення сесії; обґрунтування до проєкту рішення міської ради; додаток до рішення - списки громадян, де відмовлено у наданні дозволу на розроблення документів із землеустрою, в якому пункт 64 за її клопотанням від 27 листопада 2015 року № 25/Д-705-19; без наявності висновку; наявності рекомендацій постійної комісії з питань містобудування; без дати складання цього документа; без підпису осіб, відповідальних за складання документів;
4.      Незаконна відмова розглядати документи, долучені до клопотання від 27 листопада 2015 року, а саме 6 документів, що стосуються зазначеної земельної ділянки;
5.      Незаконне внесення висновку у пункті 64 додатка, списки про відмову висновку (витяг: «План зонування м. Житомира, затверджений 04 квітня 2017 року»), оскільки розглядалось клопотання від 27 листопада 2015 року, до якого долучався лист від 18 травня 2016 року міської ради (витяг «Детальний план території за адресою: АДРЕСА_1 , не розроблявся та не затверджувався); 
6.      Незаконне внесення до пункту 64 додатка, списки про відмову висновку (витяг: «земельна ділянка розташована в зоні мішаної багатоповерхової забудови та громадської забудови (Ж-4)»), оскільки до клопотання від 27 листопада 2015 року додавалась фотографія забудови одноповерховими житловими будинками, викопіювання зі схеми м. Житомира, з наявністю 210 самовільно збудованих гаражів на цій же території, а застосування (Ж-4) це територія забудови всього мікрорайону; 
7.      Незаконне внесення до пункту 64 додатка, списки про відмову висновку (витяг: «частина земельної ділянки розташована в зоні вулиць в червоних лініях                    (ТР-2)»), оскільки незаконне застосування плану «червоних» ліній, затвердженого 30 листопада 2016 року за № 454 при розгляді клопотання від 27 листопада 2015 року;
8.      Незаконне застосування плану «червоних» ліній (ТР-2), який не відповідає генеральному плану затвердженому 30 листопада 2016 року за № 454; 
9.      Незаконне внесення до пункту 64 додатка, списки про відмову висновку (витяг: «частина земельної ділянки розташована в зоні вулиць у «червоних» лініях              (ТР-2)»), проте частина земельної ділянки не розташована у «червоних» лініях згідно з фрагментом плану «червоних» ліній і такий висновок не може бути підставою для відмови, а надається земельна ділянка меншого розміру; 
10. Незаконне внесення до пункту 64 додатка, списки про відмову висновку (витяг: «відповідно до планувальних обмежень, схеми зонування територій м. Житомира, земельна ділянка знаходиться в санітарно-захисній зоні об`єктів транспорту»), який не відповідає схемі зонування території, на якій не зазначені санітарно-захисні об`єкти транспорту, на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
11. Незаконне внесення до пункту 64 додатка, списки відмови, оскільки Житомирська міська рада на запит на інформацію від 17 серпня 2020 року надала відповідь від 22 вересня 2020 року № 25/Д-700із-2259, у якій зазначено: «Детальний план території на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , а також найближчі прилеглі до земельної ділянки території не розроблявся»;
12. Незаконне подання на розгляд 49 сесії, 7 скликання 20 червня 2019 року № 1501 документів: проєкт рішення, обґрунтування; додаток до рішення «Списки громадян, яким відмовлено», які оформлені з істотним порушенням законодавства.
Таким чином, Департаментом під час розгляду її клопотання від 27 листопада 2015 року вчинено12 порушень законодавства, які не тільки порушують її конституційні права, а і завдали їй моральної шкоди, яка полягала у душевних переживаннях, погіршення стану здоров`я, порушення звичайного способу життя. 
На підставі викладеного позивачка просила суд:
-          визнати незаконними дії відповідача при здійсненні наданих повноважень під час розгляду її заяви від 27 листопада 2015 року;
-          стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди на її користь 51 000,00 грн.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Богунський районний суд м. Житомира рішенням від 22 березня 2021 року відмовив у задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з метою захисту порушених прав позивач зверталась до Житомирського окружного адміністративного суду, який рішенням від 11 грудня 2018 року у справі № 296/10606/16-а її позов задовольнив. На виконання зазначеного рішення розгляд клопотання від 27 листопада 2015 року вносився на розгляд сесії Житомирської міської ради в порядку статті 118 ЗК України. 
Маючи на меті відновити права, пов`язані із набуттям земельної ділянки у власність, позивач використала право на судовий захист, який, у свою чергу, узгодив запит особи з одного боку та кореспондуючі ним владні повноваження і обов`язки органу місцевого самоврядування з іншого боку, тим самим перевів стосунки у передбачуване для позивача коло в частині розгляду її клопотання. 
Суд не встановив протиправних рішень, дій або бездіяльності відповідача, внаслідок яких позивачці заподіяно моральну шкоду. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
На рішення місцевого суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
Житомирський апеляційний суд постановою від 18 травня 2021 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 березня 2021 року скасував, а провадження у справі закрив.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що правовідносини, які виникли між сторонами, є публічно-правовими, а тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином, відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 та частини першої статті 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та змінити рішення апеляційного суду, не передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивує тим, що суд апеляційної інстанції:
1.Незаконно відмовився розглядати 12 порушень її конституційних прав, які вчинені відповідачем та зазначені у позовній заяві; не надав указаним порушенням правової оцінки; 
2. Незаконно відмовився досліджувати 22 аркуші документів-доказів, доданих до позовної заяви та надавати їм правову оцінку; 
3. Незаконно змінив предмет та суть позовної заяви, чим істотно порушив її конституційні права; 
4. Неправильно застосував норми матеріального права, які призвели до ухвалення оскарженої постанови про закриття провадження у справі; 
5. Незаконно відмовив у застосуванні норм матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді позовної заяви про захист порушених конституційних прав, які зазначені в позовній заяві; 
6. Дійшов помилкового висновку, який не відповідає обставинам справи та незаконно змінив предмет позовної заяви (витяг: «Відповідач під час розгляду заяви ОСОБА_1 виконував владні управлінські функції, покладені на нього відповідно до вимог законодавства»), оскільки, на її думку, такий висновок суперечить висновку, зазначеному у вимозі позовної заяви (витяг «Прийняти виклад незаконних дій при здійсненні своїх повноважень Департаментом при розгляді клопотання від 27 листопада 2015 року, яким істотно порушено конституційні права ОСОБА_1 , із зазначенням суті порушень та докази»), далі перераховано 12 порушень; 
7. Незаконний виклад висновку у постанові, який не відповідає обставинам справи (витяг: « ОСОБА_1 вважає, що при розгляді її клопотання про надання у власність земельної ділянки відповідач допустив численні порушення вимог законодавства, у зв`язку з чим вона просила прийняти виклад незаконних дій при виконанні Департаментом своїх повноважень, а також відшкодувати їй моральну шкоду, завдану діями відповідача»), на її думку, такий висновок не відповідає висновку її вимоги позовної заяви (витяг: «Прийняти виклад незаконних дій при здійсненні своїх повноважень Департаментом…, яким істотно порушено конституційні права ОСОБА_1 »);
8. Незаконний виклад висновку у постанові: незаконна зміна предмета, суті позовної заяви; невідповідність висновку обставинам справи (витяг «Отже, позивач оскаржує дії суб`єкта владних повноважень та просить відшкодувати завдану їй шкоду й звернулася до суду із позовною заявою про захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки у власність, який не було реалізовано. Таким чином, між сторонами речові протиправні відносини не виникли»), на її думку, у вимозі позовної заяви зазначено предмет та суть позовної заяви (витяг: «Прийняти до розгляду позовну заяву про захист порушених конституційних прав» та у вимозі позовної заяви - витяг: «Прийняти виклад незаконних дій при здійсненні своїх повноважень Департаментом…, яким істотно порушено конституційні права ОСОБА_1 »); 
9. Незаконний виклад висновку у постанові: незаконна зміна предмета, суті позовної заяви; невідповідність висновку обставинам справи: 
витяг висновку 1: «З огляду на викладене правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства»;
витяг висновку 2: «Одночасно ОСОБА_1 роз`яснює, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду»;
витяг висновку 3: «Окрім того, позивачці роз`яснюється її право протягом 10 днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією»
на її думку, позовна заява про захист порушених конституційних прав підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
10. Незаконний виклад висновку у постанові (витяг: «За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі»), на її думку, суд апеляційної інстанції не врахував 12 порушень її конституційних прав; 9 істотних порушень законодавства, і незаконно відмовив захищати її конституційні права. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 27 листопада 2015 року звернулась до голови Житомирської міської ради Сухомлина С. І, із клопотанням, у якому просила згідно зі статтею 118 ЗК України надати дозвіл на одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель міської ради для будівництва і обслуговування жилого будинку в межах норм безоплатної передачі у розмірі 0,1 га. за адресою: АДРЕСА_1 .
За змістом клопотання до нього додано: викопіювання зі схеми м. Житомира, викопіювання з Генерального плану, акт обстеження від 30 квітня 2013 року, фотокартки забудови, лист міської ради, висновок № 72/2013.
Листом виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28 березня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі                                           № 296/10606/16-а її заяву від 27 листопада 2015 року про надання дозволу на складення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею               0,1000 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд буде винесено на розгляд постійних комісій та сесії Житомирської міської ради у встановленому чинним законодавством порядку. Про розгляд питання сесією міської ради заявника буде проінформовано додатково.
Відповідно до рішення Житомирської міської ради від 20 червня 2019 року № 1501 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.
На обґрунтування рішення покладено положення статті 39 ЗК України, статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», план зонування території м. Житомира, затверджений рішенням міської ради від 04 квітня 2017 року № 579, звернуто увагу на невідповідності містобудівної документації. Відповідно до плану зонування території м. Житомир земельна ділянка розташована в зоні мішаної багатоповерхової забудови та громадської забудови (Ж-4), частина земельної ділянки розташована в зоні вулиць в червоних лініях (ТР-2). Відповідно до планувальних обмежень схеми зонування території м. Житомир земельна ділянка знаходиться в санітарно-захисній зоні об`єктів транспорту.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
З огляду на частину другу статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

 
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є абзац 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Скасовуючи рішення місцевого суду та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, є публічно-правовими, а тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується із висновком судів враховуючи наступне. 
У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у зазначеній процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Аналіз наведених процесуальних норм доводить, що до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до положень статтей 116, 118, 123 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. 
Зокрема, у процесі передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування зазначені органи приймають наступні рішення: про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні; про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність; про надання земельної ділянки у користування. 
При цьому відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність (наданні у користування) або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, у тому числі питань в галузі земельних відносин, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції (пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010).
Особа, яка не погоджується із рішенням органу місцевого самоврядування і має намір оспорити таке рішення з точки зору його законності, має звертатися саме до адміністративного суду, адже: одним із учасників такого спору (відповідачем) є суб`єкт владних повноважень, який, приймаючи відповідні рішення у сфері земельних відносин, або відмовляючи у їх прийнятті, здійснює владні управлінські функції.
При визначенні юрисдикції справ зі спорів, що виникають при здійсненні органами місцевого самоврядування повноважень із землеустрою та державної реєстрації прав на земельні ділянки, слід з`ясувати питання стосовно наявності/відсутності існуючого речового права позивача або інших осіб на земельну ділянку або на об`єкти нерухомого майна, розташовані на спірній земельній ділянці, а також встановити яке рішення прийняв суб`єкт владних повноважень у межах своєї компетенції (нормативно-правовий акт чи правовий акт індивідуальної дії).
Якщо особа звертається до органу місцевого самоврядування із клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або затвердження відповідного проєкту землеустрою, за результатом розгляду якого цей орган відмовляє у задоволенні відповідного клопотання або взагалі залишає його без розгляду.
Така відмова підлягає оскарженню у порядку адміністративного судочинства, якщо рішення органу місцевого самоврядування, вимоги позивача або ж заперечення відповідача не пов`язані з визнанням права власності на земельну ділянку та оспорюванням права власності інших осіб(постанова ВП ВС від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16).
Аналіз змісту вимог позовної заяви та зазначених 12 порушень дає підстави дійти висновку про те, що ОСОБА_1 оскаржує незаконні, на її думку, дії суб`єкта владних повноважень - Департаменту під час розгляду її клопотання від 27 листопада 2015 року щодо відведення земельної ділянки, за результатом розгляду якого цей орган відмовив їй у задоволенні відповідного клопотання, внаслідок чогоне тільки порушено її конституційні права, а і завдано їй моральну шкоду. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПУ України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Враховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про скасування рішення місцевого суду із закриттям провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 та частини першої статті 377 ЦПК України є обґрунтованим. 
Крім того, суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу ОСОБА_1 та роз`яснив їй порядок захисту порушених її конституційних прав в порядку адміністративного судочинства. 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, незаконно змінив предмет та суть позовної заяви не знайшли свого підтвердження. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та встановлених нових обставин, що перебуває за межами повноважень суду касаційної інстанції, визначеними статтею 400 ЦПК України. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків апеляційного суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:  	С. Ю. Мартєв     В. В. Сердюк     І. М. Фаловська