ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 липня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/3134/21	

Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Ярош А.І.,
Суддів: Н.М. Принцевської, Я.Ф. Савицького

секретар судового засідання - Соловйова Д.В.

за участю представників:          
від позивача: Галік Альбіна Едуардівна (Поза межами суду)
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі  
апеляційну скаргу Приватного підприємства “Енерго-Акумулятор”
на рішення Господарського суду Одеської області від 23 лютого 2022  року, суддя в І інстанції Літвінов С.В., повний текст якого складено 11.04.2022 в м. Одесі
у справі №916/3134/21
за позовом Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
до Приватного підприємства “Енерго-Акумулятор” 
про  стягнення 1  428 000грн.
ВСТАНОВИВ:

У жовтня 2021 року Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі – Відділення АМК) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства “Енерго-Акумулятор” (далі - Підприємство) про стягнення  646  000 грн. штрафу та 782 000 грн. пені. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПП “Енерго-Акумулятор” вчинено порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, за яке АМК нараховано штраф у загальному розмірі 782 000 грн. згідно з рішенням АМК від 26.12.2019 № 60/99-р/к у справі № 99/60/108-рп/к19. Оскільки ПП “Енерго-Акумулятор” не сплатило штраф у повному обсязі у встановлені законодавством порядку та строки, АМК здійснив нарахування  пені  у сумі 782 000 грн. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23 лютого 2022 позов  задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ПП "Енерго-Акумулятор" штраф у розмірі 646 000 грн. та пеню у розмірі 782 000 грн. та зараховано зазначену суму в дохід загального фонду Державного бюджету України. Стягнуто з ПП "Енерго-Акумулятор" на користь Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 21 420 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що станом на день розгляду справи в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем штрафу у сумі 646000грн. згідно рішення Антимонопольного комітету України №60/99-р/к., а тому вимога Антимонопольного комітету України про стягнення з відповідача штрафу у сумі 646000грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Перевіривши розрахунок пені, суд вважав його обґрунтованим та таким, що здійснений відповідно до вимог чинного законодавства України, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги АМК в частині стягнення пені у сумі 782 000грн. у повному обсязі.
Приватне підприємство “Енерго-Акумулятор” у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати в частині стягнення з нього пені у сумі 782 000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні пені.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на ті ж самі обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву.
Так, скаржник вважає, що введення на території України карантинних заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 свідчить про те, що загроза розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, є перешкодою для нормального функціонування підприємств, установ та організацій у звичайному режимі. Вказані форс-мажорні обставини, визнані такими на законодавчому рівні, об`єктивно існують і впливають на стан виконання контрагентами відповідача існуючих договірних зобов`язань, передусім в частині розрахунків за виконані ПП «Енерго-Акумулятор» роботи.
В силу відповідних обмежень, встановлених Законом України «Про захист економічної конкуренції», відповідач протягом трьох років позбавлений права брати участь у процедурах закупівлі, ініційованих згідно із Законом України «Про публічні закупівлі» будь- яким замовником. Більш того, немає гарантії, що ця можливість з`явиться після спливу вказаного строку, зважаючи на серйозну конкуренцію у відповідному сегменті ринку товарів, робіт і послуг, постачальником яких є ПП «Енерго-Акумулятор». При цьому підприємство несе зобов`язання по сплаті передбачених чинним законодавством податків і зборів, і що найважливіше - зобов`язання перед своїми працівниками. Таким чином, відповідач позбавлений фінансової можливості своєчасно сплачувати щомісячну суму штрафу, накладеного рішенням №60/99-р/к від 26.12.2019 з урахуванням наданої розстрочки.
Вказані обставини, на думку скаржника, мають значення для справи, судом першої інстанції не з`ясовувались, що призвело до прийняття незаконного рішення в оскаржуваній частині.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України, оскільки в його мотивувальній частині не зазначені аргументи, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині заявленої до стягнення пені.
У відзиві на апеляційну скаргу АМК України заперечує проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
При цьому, позивач зазначає, що наведені скаржником доводи не можуть бути враховані під час розгляду апеляційної скарги, оскільки спірні правовідносини сторін у даній справі регулюються спеціальними нормами законодавства про захист економічної конкуренції, якими не передбачено підстав для звільнення суб`єкта господарювання від відповідальності за вчинення порушення антиконкурентного законодавства та від сплати нарахованої пені за прострочення сплати штрафу, незалежно від можливості здійснення господарської діяльності з тих чи інших причин (карантинні обмеження тощо).
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач реалізував своє право на подання заяви про відстрочення та/або розстрочення сплати штрафу, накладеного Рішенням № 60/99-р/к, за результатами розгляду якої, на підставі частини 6 статті 56 Закону № 2210, Рішенням № 60/5-р/к та Рішенням № 60/15-р/к було розстрочено та відстрочено відповідачу сплату штрафу у розмірі 782  000 грн.
Таким чином, повідомлені скаржником обставини щодо неможливості своєчасної сплати останнім штрафу, накладеного Рішенням № 60/99-р/к, у зв`язку з запровадженням на території України карантинних обмежень та погіршенням фінансової спроможності, а також посилання на такі обставин як на підставу для звільнення ПП «Енерго-Акумулятор» від сплати нарахованої пені за прострочення сплати штрафу, не знаходять законодавчого обґрунтування, не спростовують доводи відділення та не є такими, що мають значення для розгляду даної справи.
Відтак, місцевим господарським судом обґрунтовано не взято до уваги, викладені у відзиві на позовну заяву Відділення заперечення ПП «Енерго-Акумулятор» щодо відсутності в останнього фінансової можливості сплатити штраф, накладений Рішенням № 60/99-р/к, та нараховану пеню.
Наведені в апеляційній скарзі твердження скаржника щодо неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального права є необґрунтованими та безпідставними, оскільки не підтверджуються належними доводами, не відповідають нормам чинного законодавства та не спростовують законних і вмотивованих висновків, викладених в оскаржуваному рішенні.
12.04.2022 на електронну адресу апеляційного суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, з огляду на неможливість прибуття в судове засідання через обставини запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 воєнного стану в Україні та перебуванням представника  в іншому регіоні країни (за кордоном).
Розглянувши зазначене клопотання, суд зазначає, що явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась, а скаржником не обґрунтовано та не зазначено про неможливість заміни представника зазначеного в клопотанні іншим представником (-ами) для участі в судовому засіданні, якщо він визнавав це за необхідне. Окрім того, скаржник та/або його представник не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до приписів статті 197 ГПК України про що наголошувалось також в ухвалі від 02.06.2022, проте, останній цим правом не скористався.
Також, заявником не подано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про відкладення розгляду справи щодо знаходження в іншому регіоні країни або за кордоном. 
Отже, скаржник мав можливість реалізувати своє право на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке передбачене статтею 197 ГПК України.
Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Водночас, за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а  відкладення розгляду  справи є правом суду, основною передумовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, яке 02.06.2020 року змінило найменування на Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (надалі - Відділення або Позивач) від 26.12.2019 № 60/99-р/к у справі № 99/60/108-рп/к. 19 “Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу” на ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО “ЕНЕРГО-АКУМУЛЯТОР” накладено штраф у загальному розмірі 782 000 гривень за вчинення порушень, які передбачені пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (надалі - Закон № 2210), у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі 23 Процедурах закупівель (надалі - Рішення № 60/99-р/к) .
Копію вказаного Рішення № 60/99-р/к листом від 26.12.2019 № 60-02/7428 Відділення АМК України направило ПП “ЕНЕРГО-АКУМУЛЯТОР” на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу, а саме: вул. Новосельського, буд. 108, місто Одеса, 65045, яке було отримано уповноваженою на це особою 13.01.2020, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0303508877555.
Отже, Рішення № 60/99-р/к вважається врученим ПП “ЕНЕРГО-АКУМУЛЯТОР” 13.01.2020.
Підприємство  вказане Рішення у судовому порядку, у встановлений законом строк не оскаржувало, а звернулося до Відділення АМК України з заявою про надання дозволу на розстрочку сплати штрафу.
Рішенням Адміністративної колегії Відділення АМК України від 28.01.2020 № 60/5-р/к розстрочено ПП “ЕНЕРГО-АКУМУЛЯТОР” сплату штрафу у розмірі 782 000 гривень, накладеного Рішенням № 60/99-р/к, за наступним графіком: з 01.02.2020 по 31.12.2020 по 68 000 гривень щомісячно; з 01.01.2021 по 31.01.2021-34 000 гривень.
У наступному, Рішенням № 60/15-р/к від 02.04.2020 Відділення АМК України відстрочено Підприємству сплату штрафу у розмірі 782 000 гривень, накладеного Рішенням № 60/99-р/к за наступним графіком: з 01.05.2020 по 28.02.2021 - 68 000 гривень щомісячно; з 01.03.2021 по 31.03.2021-34 000 грн.
Таким чином, Відповідач повинен був здійснити платежі на загальну суму 782 000 грн. та надіслати підтвердження оплати штрафу на адресу Відділення АМК України.
Проте, на виконання Рішення № 60/99-р/к відповідач сплатив штраф лише у розмірі 136 000 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями № 277 від 14.02.2020 на суму 68 000 грн. та № 504 від 29.07.2020 на суму 68 000 грн.
Інші платіжні доручення від Підприємства станом на 05.10.2021 до Відділення АМК України не надходили.
Отже, сума несплаченого відповідачем штрафу станом на 05.10.2021 становить 646 000 грн.
Враховуючи несплату відповідачем штрафу у сумі 646 000грн., позивач, посилаючись на ч.5 ст.56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" нарахував відповідачу пеню у розмірі 782 000грн.
Причиною виникнення спору по  справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з ПП “Енерго-Акумулятор” штрафу у сумі 646  000 грн. та  пені  у сумі 782 000 грн.
Підставою апеляційного перегляду є питання правомірності задоволення судом попередньої інстанції позову в частині вимог про стягнення пені  у сумі 782 000 грн. за прострочення сплати штрафу, накладеного Рішенням № 60/99-р/к, у строки визначені Рішенням № 60/5-р/к та Рішенням № 60/15-р/к.           
Судове рішення першої інстанції в частині вирішення спору за результатом розгляду вимоги про стягнення з відповідача 646 000 грн. штрафу жодною із сторін спору не оскаржується.
Враховуючи встановлені приписами ст. 269 ГПК України межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів переглядає судове рішення в межах вимог апеляційної скарги. 
Згідно з ст. 25 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" з метою захисту інтересів держави, споживачів та суб`єктів господарювання АМК, територіальні відділення АМК у зв`язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема юридичними особами, подають позови до суду, в тому числі про: стягнення не сплачених у добровільному порядку штрафів та пені.
Відповідно до положень абз. 2 та 7 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про: визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу.
Згідно з ч. 3 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.
Статтею 62 Закону України "Про захист економічної конкуренції" передбачено, що перебіг строку, який обчислюється роками, місяцями або днями, починається наступного дня після календарної дати або настання події, якими визначено його початок. Строк, який обчислюється роками, закінчується у відповідний місяць і число останнього року строку. Строк, який обчислюється місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, який обчислюється місяцями, припадає на такий місяць, що не має відповідного числа, строк закінчується в останній день цього місяця.
Отже, строк рахується з наступного дня після календарної дати або настання події, якими визначено його початок.
Таким чином, строк для сплати штрафу, накладеного Рішенням № 60/99-р/к, розпочався 14.01.2020.
Частиною 1 ст. 60 Закону України передбачено, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.
Проте, Рішення № 60/99-р/к відповідачем до суду не оскаржувалось, у зв`язку з чим воно є  чинним та обов`язковим до виконання.
Окрім того, судом встановлено, що дія Рішення № 60/99-р/к в частині стягнення штрафних санкцій зупинялась у зв`язку з прийняттям Рішення від 28.01.2020 № 60/5-р/к про розстрочення відповідачу сплати штрафу у розмірі 782  000 грн. та Рішення № 60/15-р/к  від 02.04.2020, яким було відстрочено відповідачу сплату штрафу у розмірі 782  000 грн., накладеного Рішенням № 60/99-р/к, за наступним графіком: з 01.05.2020 по 28.02.2021 - 68  000 грн. щомісячно; з 01.03.2021 по 31.03.2021 - 34  000 грн.
З огляду на наведене, останнім днем сплати штрафу відповідачем згідно з Рішенням № 60/15-р/к є 31.03.2021.
Проте, на виконання Рішення № 60/99-р/к відповідач сплатив штраф лише у розмірі 136 000 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями № 277 від 14.02.2020 на суму 68 000 грн. та № 504 від 29.07.2020 на суму 68 000 грн.
Інші платіжні доручення від Підприємства станом на 05.10.2021 до Відділення АМК України не надходили.
Отже, сума несплаченого відповідачем штрафу станом на 05.10.2021 становить 646 000 грн.
Відповідачем вказані обставини не спростовано.
За правилами ч. 5 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. 
Так, розмір пені за один день прострочення складає 11 730 грн: (782  000 грн. х 1.5% = 11 730 грн.); - за період з 01.04.2021 (наступний день після закінчення строку на сплату штрафу) по 04.10.2021 включно (день, що передує дню звернення Відділення до господарського суду з позовною заявою про стягнення штрафу і пені) прострочено 187 днів сплати штрафу.
Отже, сума пені за прострочення сплати штрафу відповідачем складає 2 064 480 грн. (11 730 х 177 = 2 064 480).
Водночас, згідно з приписами частини п`ятої статті 56 вказаного Закону, розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України.
Таким чином, розмір пені, яку відповідач зобов`язаний сплатити за прострочення сплати штрафу за Рішенням № 60/99-р/к, становить 782  000 грн.
А тому, обчислена позивачем пеня в розмірі 782 000 гривень розрахована в межах максимально можливого розміру у відповідності до норм чинного законодавства про захист економічної конкуренції.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, перевіривши обчислений позивачем розрахунок пені, правомірно вважав його обґрунтованим та таким, що здійснений відповідно до вимог чинного законодавства України, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги Відділу АМК України в частині стягнення пені у сумі 782 000грн. за період з у повному обсязі.
Враховуючи те, що рішення АМК України Рішення № 60/99-р/к у встановленому порядку не скасовано і недійсним не визнано та є обов`язковим до виконання, з`ясувавши факт часткового виконання відповідачем рішення АМК України щодо сплати штрафу, перевіривши правильність нарахування АМК України пені (тривалість, розмір), врахувавши, що розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АМК України та стягнення з відповідача пені у заявленому розмірі.  
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.
Твердження відповідача про відсутність у нього фінансової можливості щодо своєчасної сплати щомісячної суми штрафу, накладеного Рішенням № 60/99-р/к, з урахуванням наданої Відділенням АМК України розстрочки, у зв`язку з існуючими карантинними заходами, запровадженими Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co V-2» (з урахуванням змін), та неможливістю відповідача брати участь у процедурах публічних закупівель згідно з обмеженнями, встановленими Законом України «Про захист економічної конкуренції», колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.
Визначення «форс-мажору» надається у ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», згідно з якою форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Згідно з ч.1 ст.14-1 цього Закону, Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. 
Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлено у Регламенті засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3), згідно з яким форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин (п.6.2. р.6 Регламенту). 
Заява на засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) подається за підписом керівника підприємства, організації або, за його дорученням, довіреною особою. В заяві вказуються наявність за договором, контрактом, угодою та/або законом, нормативним актом встановлених зобов`язань, передбачений ними термін, обсяги і умови їх виконання, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), початок їх виникнення і термін дії, які, на думку зацікавленої сторони, унеможливили виконання цих зобов`язань. Окремо, у випадку наявності, в заяві вказуються договором (контрактом) або нормативним актом передбачені обставини, що звільняють сторони від відповідальності, перераховані події, які сторони погодилися вважати (або нормативний акт встановлює) форс-мажорними, орган країни, що засвідчує/підтверджує факт настання обставин форс-мажору; термін повідомлення сторони про їх настання, які саме зобов`язання за договором (контрактом) не можуть бути виконані внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), з посиланням та наданням доказів таких обставин. (п.6.3. р. 6 Регламенту).  
До заяви додаються наступні документи: 1) належним чином (за підписом відповідальної особи і печаткою заявника) завірена копія договору, контракту, угоди тощо (з усіма додатками, змінами та доповненнями, специфікаціями, якщо такі були укладені), копія нормативного акта, яким передбачено зобов`язання, документ, що підтверджує його періодичність, термін настання, обсяг; 2) дані заявника про обсяг виконаних зобов`язань за договором, контрактом, угодою тощо або відповідно до акта органів державної влади; 3) дані заявника про невиконані зобов`язання за договором, контрактом, угодою тощо або відповідно до акта органів державної влади, які неможливо виконати через настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили); документ, що підтверджує повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (п.п.1,2,3 п.6.4. р. 6 Регламенту). 
За результатами розгляду документів ТПП України /регіональна ТПП видає сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (п.6.11. р. 6 Регламенту). 
При цьому, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким доповнено ч. 2 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" положенням про віднесення до форс-мажорних обставин карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, не передбачає будь-яких законодавчих змін (виключень/особливостей) щодо підтвердження існування такої обставини.
Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 01.06.2021 року у справі №910/9258/20.
Таким чином, виходячи з наведених норм законодавства, колегія суддів наголошує на тому, що єдиним достатнім підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат, який відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції надано не було, з огляду на що, розгляд судом питання про позбавлення відповідача фінансової можливості  своєчасно сплатити щомісячну суму штрафу з урахуванням наданої розстрочки в аспекті форс мажорних обставин у даному випадку не вбачається можливим, також і у зв`язку із тим, що матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин та неможливості виконання у зв`язку з цим свого зобов`язання в строки, обумовлені законом.
Отже, виходячи з того, що саме на відповідача покладено обов`язок доведення не тільки факту настання таких обставин, а й факту того, що зазначені обставини є форс-мажором саме для даного (конкретного) обов`язку, наслідком дії яких є неможливість виконання стороною зазначеного обов`язку, колегія суддів вважає, що скаржником не підтверджено за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування  наявності форс-мажорних обставин, які спричинили неможливість виконання відповідачем обов`язку з виконання рішення Відділу АМК України щодо оплати щомісячної суми штрафу у встановлений строк.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України»   Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства.
Відповідно до ст.22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України"  розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов`язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом. Невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.
Відповідно до положень ч.1 ст.48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, зокрема, про: визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладення штрафу.
Відповідно до ч. 2 ст. 56  Закону України  "Про захист економічної конкуренції" рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов`язковими до виконання.
Отже, в контексті спірних правовідносин колегія суддів зазначає, що у АМК наявне передбачене Законом право на звернення до суду з даним позовом, оскільки в силу положень частини другої статті 56 Закону №2210 та статті 22 Закону №3659 рішення АМК є обов`язковим до виконання.
Як вже було зазначено вище, Рішення № 60/99-р/к Відділення АМК України відповідачем не оскаржувалось, а тому є чинним та обов`язковим до виконання, а нарахування пені за кожний день прострочення сплати штрафу, передбачене ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", також має обов`язковий характер.
При цьому, колегія суддів зазначає, що приписи Закону України "Про захист економічної конкуренції" щодо стягнення з суб`єктів господарювання штрафу та пені у зв`язку з порушенням ними законодавства про захист економічної конкуренції не містять жодної норми, які надавали б суду право зменшувати розмір стягуваних сум у разі їх правомірного нарахування.
У даній справі правовідносини сторін регулюються спеціальними нормами законодавства про захист економічної конкуренції, яким не передбачено підстав для звільнення суб`єкта господарювання від відповідальності за вчинення порушення антиконкурентного законодавства та від сплати нарахованої пені за прострочення сплати штрафу, незалежно від можливості здійснення господарської діяльності з тих чи інших причин (карантинні обмеження тощо).
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, скаржник вже реалізував своє право на подання заяви про відстрочення та/або розстрочення сплати штрафу, накладеного Рішенням № 60/99-р/к відділення АМК України, за результатами розгляду якої, на підставі частини 6 статті 56 вказаного Закону, Рішенням № 60/5-р/к та Рішенням № 60/15-р/к було розстрочено та відстрочено відповідачу сплату штрафу у розмірі 782 000 грн.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені скаржником обставини щодо неможливості своєчасної сплати останнім штрафу, накладеного Рішенням № 60/99-р/к, у зв`язку з запровадженням на території України карантинних обмежень та погіршенням фінансової спроможності, а також посилання на такі обставин як на підставу для звільнення останнього від сплати нарахованої пені за прострочення сплати штрафу, не знайшли законодавчого обґрунтування, не спростовують вищенаведені обставини та не мають ніякого значення для розгляду даної справи у зв`язку з чим не приймаються судом до уваги.
При цьому, колегія суду наголошує, що будь-яких доказів, в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-78,80 ГПК України, які б свідчили про відсутність у відповідача фінансової можливості своєчасно сплачувати щомісячні суми штрафу, скаржником до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.
Відтак, місцевим господарським судом обґрунтовано не було прийнято до уваги, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву підстави відсутності фінансової можливості сплатити штраф, накладений Рішенням № 60/99-р/к, та нараховану пеню.
З огляду на наведене, колегією суддів відхиляється безпідставне твердження скаржника, про не з`ясування судом першої інстанції вказаних обставин, які, на його думку, мають значення для розгляду даної справи.
Також скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України, оскільки в його мотивувальній частині не зазначені аргументи, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині заявленої до стягнення пені.
Згідно з пунктами 2-5 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо  аргумент очевидно не відноситься до предмета спору,  є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже процесуальне законодавство визначає чіткі стандарти мотивування судових рішень. Зокрема, пункти 4 та 5 частини четвертої статті 238 Господарського процесуального кодексу України імперативно зобов`язують суд господарської юрисдикції надати в мотивувальній частині судового рішення мотивовану оцінку кожному наявному в матеріалах справи доказу щодо обставин, які є предметом доказування у справі, з урахуванням правил належності, допустимості, достовірності та вірогідності доказів та кожному наведеному учасниками справи аргументу щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо  аргумент очевидно не відноситься до предмета спору,  є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).
Приймаючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції дотримано обов`язок щодо надання оцінки аргументам учасників справи, що відносяться до предмету спору, а тому колегія суддів не вбачає порушення останнім норм процесуального права в частині надання оцінки доводам відповідача. До того ж, у оскаржуваному судовому рішенні належним чином зазначені підстави, на яких останнє ґрунтується, що відповідає усталеній практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.
При цьому, оскаржуване судове рішення ґрунтується виключно на підставі поданих сторонами доказів.
Доводи апеляційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58). 
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженого рішення немає.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.  
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства “Енерго-Акумулятор” залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Одеської області від 23 лютого 2022 у справі                    № 916/3134/21 залишити без змін. 
Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 22.07.2022.

Головуючий суддя                                                     А.І.  Ярош

Судді                                                                             Н.М. Принцевська

                                                                                      Я.Ф. Савицький