ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року 
м. Черкаси   

Справа № 2-275-07		
Провадження № 22-ц/821/989/22		
Категорія: скарга на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
за участю секретаря: Зінченко Ю.О.

учасники справи: 
скаржник (стягувач):  ОСОБА_1 
орган, дії якого оскаржуються: Уманський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)

розглянувши в режимі відеоконференції апеляційну скаргу, подану ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року (винесену під головуванням судді Годік Л.С. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області)про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 про захист цивільних прав та інтересів, визнання дій Уманського районного відділу державної виконавчої служби (РВ ДВС) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі начальника відділу Кольцової О.В. та головного державного виконавця Рибак Л.В. незаконними та зобов`язання їх виконати певні дії по виконанню рішення суду, -

в с т а н о в и в :

05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із скаргою про захист цивільних прав та інтересів, визнання дій Уманського районного відділу державної виконавчої служби (РВ ДВС) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі начальника відділу Кольцової О.В. та головного державного виконавця Рибак Л.В. незаконними та зобов`язання їх виконати певні дії по виконанню рішення суду.
В обґрунтування скарги зазначає, що 28 січня 2015 року відкрито виконавче провадження № 46242277 за виконавчим листом Уманського міськрайонного суду Черкаської області № 2-275-2007 від 29 травня 2007 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 492 825,66 грн. 
Одночасно вказує, що з 2007 по 2015 роки виконавче провадження безпідставно зупинялось, поверталось, закривалось та державним виконавцем стягнуто всього 20 000,00 грн. із загальної суми боргу. Крім того, керівництво відділу та державний виконавець систематично умисно не виконують рішення суду та перешкоджають його виконанню.
Зокрема, ОСОБА_1 вказує, що державним виконавцем не спрямовано подання до правоохоронних органів за умисне невиконання рішення суду боржником.
Як зазначає скаржник, твердження виконавця, що іншого майна для погашення боргу у боржника немає, не відповідає дійсності , оскільки боржник має у власності частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0,17 га , на яку можливо звернути стягнення.
ТакожОСОБА_1   вказує, що зазначена вище бездіяльність державного виконавця протягом тривалого часу заподіяла йому збитків та моральної шкоди, що змусило його докладати додаткових зусиль для відновлення попереднього стану.
Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із відповідною скаргою та, з урахуванням поданих уточнень, просив суд скасувати постанову головного державного виконавця Уманського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 29 жовтня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу як неправомірну та зобов`язати головного державного виконавця Рибак Л.В. здійснити примусове виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 23 березня 2007 року у справі № 2-275-07 відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»; визнати дії та бездіяльність Уманського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі начальника відділу Кольцової О.В. та головного державного виконавця Рибак Л.В. неправомірними; стягнути з Уманського управління державної казначейської служби України м. Умань, з Державною бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 368 394 грн., завдану йому під час здійснення виконавчого провадження з 2007 по 2020 роки; зобов`язати та надати дозвіл начальнику Уманського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кольцовій О.В. та головному державному виконавцеві Рибак Л.В. підготувати необхідні документи для продажу будинку, що належить боржнику на праві сумісної власності та земельної ділянки площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку відповідно до документів на право власності будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; звільнити від сплати судового збору відповідно до Закону.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року у задоволенні скарги  ОСОБА_1  – відмовлено. За висновками суду першої інстанції, викладені ОСОБА_1 в скарзі вимоги є безпідставними, оскільки сам боржник неодноразово ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження, отримав детальну відповідь від начальника Уманського МВ ДВС про рух виконавчого провадження та проведені в його рамках заходи, направлені на стягнення із ОСОБА_2 на його користь боргу; суд зазначив, що державний виконавець діяв в межах наданих йому законом повноважень та у спосіб, визначений ЗУ «Про виконавче провадження», при цьому, порушень прав чи інтересів учасників виконавчого провадження допущено не було.
В апеляційній скарзі, поданій 09 червня 2022 року, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням вимог процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення скарги, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року, ухваливши при цьому нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам скаржника щодо бездіяльності державного виконавця при виконанні виконавчого листа № 2-275-2007 від 29 травня 2007 року, а також його ухилення від належного здійснення виконавчого провадження, зокрема, не у спосіб визначений Законом України «Про виконавче провадження».
Крім того, ОСОБА_1 , наголошує, що державний виконавець безпідставно не направив на реалізацію частину будинку, земельну ділянку площею 0,17 га та транспортні засоби, що належать боржникові у даному виконавчому провадженні. Як наслідок, виконавець дійшов неправильного висновку про відсутність майна в межах суми боргу, що належить боржнику на праві власності, на яке можливо звернути стягнення та необґрунтовано повернув виконавчий документ стягувачеві.
Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 368 394 грн., скаржник зазначає, що протягом тривалого умисного невиконання рішення суду він переніс чимало душевних, моральних страждань та нервових стресів, внаслідок чого відбулось погіршення стану його здоров`я та загального самопочуття, але вказані обставини також залишилися поза увагою суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу Уманський відділ ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) посилаючись на те, що апеляційна скаргаОСОБА_1 є безпідставною та необґрунтованою, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року залишити  без змін.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга, подана ОСОБА_1  не підлягає до задоволення,  виходячи з наступного.
Як вбачається із наявних матеріалів справи, Уманським міськрайонним судом Черкаської області 29 травня 2007 року було видано виконавчий лист № 2-275-2007 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 492 825,66 грн., на підставі якого 28 січня 2015 року відкрито виконавче провадження № 46242277 (том 4 а.с. 9).
Згідно листа № 16240/19.17-2 від 28 вересня 2020 року Уманським РВ ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) надано детальний опис про рух вказаного виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу (а.с.21-25).
Крім того, начальником ДВС надано роздруківку з бази даних ЄДРВП та АСВП про рух виконавчого провадження, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу, та вчинення виконавцем дій в рамках виконавчого провадження щодо боржника та його майна (а.с.61-72).
Зокрема, на вимогу виконавця від 02 березня 2020 року та 22 червня 2020 року про надання дозволу на реалізацію частини житлового будинку АДРЕСА_1 Уманською районною державною адміністрацією повідомлено, що остання не може надати дозвіл на вчинення правочинів щодо житла, право власності на яке або право користування яким мають діти, окрім батьків малолітніх.
Постановою головного державного виконавця Уманського РВ ДВС Рибак Л.В. ВП № 46242277 від 29 жовтня 2020 року повернуто виконавчий документ стягувачу та зазначено, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів встановлено фактичне місце проживання боржника. Майно в межах суми боргу, що належить боржнику на праві власності та на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявлено. Офіційна інформація про працевлаштування боржника та відкриті ним рахунки у банківських та фінансових установах відсутня.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У відповідності із ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до вимог   п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Правилами ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено загальний порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, які, зокрема, передбачають першочергове звернення стягнення боргу на кошти боржника та інші цінності, а при їх відсутності - на інше майно. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Одночасно, при вчиненні виконавчих дій повинні бути дотримані і права малолітніх/неповнолітніх дітей, які перебувають під особливим захистом держави.
В ході розгляду скарги ОСОБА_1 судом встановлено, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані малолітні діти ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є онуками боржника і дітьми дочки боржника – ОСОБА_5 , яка є членом сім`ї власника будинку (боржника) і зареєстрована разом із дітьми за вищевказаною адресою.
Згідно з частиною другою статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, ця норма встановлює необхідність отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування для здійснення будь-яких угод з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти.
Таким чином, законодавством закріплено виключно лише за органами опіки та піклування право на надання дозволів на вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, яким володіє чи користується дитина.
При примусовому виконанні судового рішення, виконавець має керуватись Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.
Відповідно до п. 30 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за № 512/5 від 02 квітня 2012 року  у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".
Враховуючи вимоги Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", а також положення Інструкції з примусового виконання рішень, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, про яке, зокрема, зазначає в заяві на реалізацію арештованого майна.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 755/10564/18, від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц, (провадження № 61-16089св19) та від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).
Як вбачається з наявних матеріалів справи, державний виконавець неодноразово звертався до Уманської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, з проханням розглянути питання про надання згоди на примусову реалізацію житла, право користування яким мають малолітні діти, та прийняти відповідне рішення про надання дозволу на примусову реалізацію частини житлового будинку з АДРЕСА_1 , що належить боржнику – ОСОБА_2 , проте, Уманською районною державною адміністрацією у наданні такого дозволу було відмовлено.
Підпунктом 4 абзацу 3 пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5 (далі – Порядок) передбачено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду.
Аналіз вищевикладених норм законодавства, дає підстави стверджувати, що, насамперед, правові акти, які передбачають попередній дозвіл органів опіки та піклування, не містять виключень з загального правила до випадків примусової реалізації житла дітей. У контексті наведених положень законодавства поняття «діти» є ширшим поняттю «діти боржника», а тому застосування цієї позиції без врахування конкретних фактів, призведе до того, що права цих дітей взагалі залишаться без захисту.
Встановлені обставини свідчать про те, що на час вирішення питання щодо передачі частини житлового будинку  АДРЕСА_1  на реалізацію, право користування вказаним житлом мали малолітні діти, що, в свою чергу, передбачало обов`язкове попереднє отримання дозволу органу опіки та піклування, а оскільки державному виконавцеві у наданні такого дозволу було відмовлено, то і звернення стягнення на таке майно стало неможливим.
Таким чином, посилання скаржника на те, що дозвіл органу опіки та піклування є обов`язковим лише при укладенні правочинів та не стосується реалізації нерухомого майна при виконанні рішення суду є помилковим.
Щодо посилання скаржника на те, що боржникові належить земельна ділянка площею 0,17 га та яка не була реалізована виконавцем, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ЧР-15-12-28 від 20 квітня 1996 року земельна ділянка площею 0,17 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 надана ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку.
Враховуючи те, що на даній земельній ділянці розташована частина житлового будинку, яка належить боржнику, то не вбачається за можливе здійснити реалізацію об`єктів нерухомого майна незалежно один від одного, оскільки в такому разі буде порушено принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).
Даний принцип закріплено у постанові Верховного Суду  у справі № 318/1274/18  від 20 січня 2021 року та неодноразово підтверджений Верховним Судом у інших справах.
З цих підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки земельна ділянка слідує за нерухомим майном, тому примусова реалізація земельної ділянки площею 0,17 га за адресою: АДРЕСА_1 є можливою лише при одночасній реалізації частини житлового будинку, який на ній розташований.
 Щодо вимоги особи, яка подала апеляційну скаргу про стягнення моральної шкоди у розмірі 368 394 грн., суд не вбачав підстав для її задоволення з огляду на недоведеність протиправних дій державного виконавця та відсутність в матеріалах справи належних доказів підтвердження наявності такої шкоди, перенесених моральних страждань та переживань. Сам по собі факт погіршення стану здоров`я та загального самопочуття скаржника не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги  ОСОБА_1 на неправомірні дії і бездіяльність Уманського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та за своїм змістом відповідає нормам чинного законодавства. 
Інші доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Підстав для зміни або скасування ухвали суду першої інстанції апеляційний суд не знаходить.
Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 про захист цивільних прав та інтересів, визнання дій Уманського районного відділу державної виконавчої служби (РВ ДВС) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі начальника відділу Кольцової О.В. та головного державного виконавця Рибак Л.В. незаконними та зобов`язання їх виконати певні дії по виконанню рішення суду – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                  О.В. Карпенко

Судді         Б.Б. Вініченко

       О.М. Новіков

/повний текст постанови суду виготовлений 24 серпня 2022 року/