Постанова
Іменем України
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 185/8266/20-ц 
провадження № 61-20229св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Коломієць Г. В., 
 
учасники справи:
позивач - Департамент патрульної поліції Національної поліції України; 
відповідач - ОСОБА_1 ;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Куценко Т. Р., Макарова М. О. та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 
2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Куценко Т. Р., Макарова М. О., 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Позовна заява мотивована тим, що наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 21 січня 2016 року ОСОБА_1 був призначений на посаду інспектора управління патрульної поліції у 
м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції. З 19 червня 2018 року відповідач був переведений на посаду інспектора управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції. 
27 січня 2019 року наряд патрульної поліції у складі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заступили на чергування на службовому автомобілі СКС MOU-04МП, номерний знак НОМЕР_1 . Цього ж дня о 16.43 год на відрізку дороги «Знамянка-Луганськ-Ізварине» М-04 за участю службового автомобіля сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої службовий транспортний засіб отримав механічні пошкодження.
Постановою Павлоградського міськрайонного суду від 18 квітня 2019 року  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП України та накладено на правопорушника адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 340 грн (справа 
№ 185/1300/19).
Вищезазначений транспортний засіб належить на праві власності Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. Згідно 
з висновком експертного дослідження від 14травня 2020 року № 19/104-10/2д/6 вартість майнового збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди становить 
208 824 грн 57 коп. У добровільному порядку відповідачем майнова шкода 
не відшкодована. 
Посилаючись на викладене, Департамент патрульної поліції Національної поліції України просив суд стягнути з ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, у розмірі 208 824 грн 57 коп.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року у складі судді Юдіної С. Г. позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України майнову шкоду у розмірі 208 824 грн 57 коп.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Задовольняючи позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, суд першої інстанції, посилаючись на статтю 1192 ЦК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що підтверджено відповідними доказами.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 23 червня 2021 року скасовано. Провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, закрито. 
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 
2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 349 грн 27 коп. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження 
у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зазначений спір 
не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства, так як пов`язаний з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання майнової шкоди. При цьому посилався на відповідну правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки провадження у справі закрито, тому відповідно до частини п`ятої 
статті 142 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені при апеляційному перегляді справи. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційних скаргах Департамент патрульної поліції Національної поліції України,посилаючись на порушення норм процесуального права, просить постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження 
у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга Департаменту патрульної поліції Національної поліції України мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не враховано висновок Верховного Суду, висловлений 
у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 203/3237/16, згідно з яким співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє дорожньо-транспортну пригоду, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони пошкодження та знищення майна будь-якої особи. Правовідносини у цій справі не є пов`язаними з виконанням будь-якою стороною публічно-владних управлінських функцій, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, 
не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень та не стосуються оскарження дій останнього, 
а тому має бути вирішений у порядку цивільного судочинства. 
Також зазначено, що приймаючи додаткову постанову суд апеляційної інстанції безпідставно вирішив питання щодо компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, так як у даній справі розгляд завершено без ухвалення судового рішення по суті позовних вимог. Вважає, що відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 141 ЦПК України, для розподілу між сторонами судових витрат.  
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 
від 21 січня 2016 року № 9 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську. З 19 червня 2018 року відповідач був переведений на посаду інспектора управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції (а. с. 20).
27 січня 2019 року наряд патрульної поліції у складі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заступили на чергування на службовому автомобілі СКС MOU-04МП, номерний знак НОМЕР_1 . Цього ж дня о 16.43 год на відрізку дороги «Знамянка-Луганськ-Ізварине» М-04 за участю службового автомобіля сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої службовий транспортний засіб отримав механічні пошкодження.
Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки СКС MOU-04МП, номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві власності Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (а. с. 25).
Постановою Павлоградського міськрайонного суду від 18 квітня 2019 року  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП України та накладено на правопорушника адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 340 грн (справа 
№ 185/1300/19) (а. с. 24).
Згідно з висновком експертного дослідження Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 травня 2020 року 
№ 19/104-10/2д/6 вартість майнового збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 
208 824 грн 57 коп. (а. с. 26-40).
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.
Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (стаття 8 Закону України «Про Національну поліцію»).
Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року 
№ 848 «Про впорядкування використання легкових автомобілів бюджетними установами та організаціями» всі транспортні засоби органів поліції використовуються виключно в службових цілях, для забезпечення оперативної і господарської діяльності (пункт 1 Розділу ІІІ Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 вересня 
2017 року № 757).
Патрульна служба відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема, цілодобове патрулювання території обслуговування з метою забезпечення належної охорони громадського порядку, громадської безпеки та контролю за дотриманням правил дорожнього руху, забезпечення його безпеки. У разі необхідності здійснює регулювання дорожнього руху (підпункт 1 пункту 1 Розділу ІІІ Положення про патрульну службу МВС, затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України 02 липня 2015 року № 796).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
Звертаючись до суду із цим позовом, Департамент патрульної поліції Національної поліції України просив стягнути завдану майнову шкоду із ОСОБА_1 , спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди під час виконання останнім службових обов`язків, а саме здійснення патрулювання на службовому автомобілі (несення публічної служби).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене 
та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин 
з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Адміністративною справою у розумінні пунктів 1, 2 частини першої 
статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, 
і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За правилами пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - 
це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК Україна майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають 
у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, 
а й оцінки правомірності дій такої особи.
Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Вказані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду 
у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження 
№ 11-892апп18), від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19), а також Верховним Судом у постановах від 05 лютого 
2020 року у справі № 761/19799/17 (провадження № 61-40378св18), 
від 07 серпня 2020 року у справі № 199/160/19 (провадження № 61-7126св20), від 30 вересня 2020 року у справі № 204/2763/18 (провадження 
№ 61-6497св19), від 15 жовтня 2020 року у справі № 320/8119/17 (провадження № 61-2135св20), від 18 листопада 2020 року у справі 
№ 756/12568/18 (провадження № 61-3646св20), від 25 листопада 2020 року 
у справі № 202/124/19 (провадження № 61-7056св20), від 27 травня 2021 року 
у справі № 203/3782/19 (провадження № 61-16996св20).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження 
у справі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що спір у цій справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір з приводу відшкодування органу державної влади шкоди, завданої відповідачем шляхом пошкодження службового автомобіля під час здійснення патрулювання, тобто під час виконання службових обов`язків (несення публічної служби), є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
Посилання у касаційній скарзі на правовий висновок, викладений у постанові  Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 203/3237/16, не можуть свідчити про недотримання судом апеляційної інстанції предметної юрисдикції, оскільки зазначеній у справі вирішувалось питання про відшкодування шкоди, завданої потерпілій особі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а у справі № 185/8266/20-ц органом державної влади заявлені вимоги про відшкодування шкоди до свого працівника-поліцейського, який проходить службу в органах поліції.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі закриття провадження передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно 
з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У разі закриття провадження у справі відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
ЦПК України не містить норм, які б встановили критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши, що відповідачем заявлено клопотання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та встановивши, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір, що підтверджується відповідним документом, дійшов обґрунтованого висновку про компенсацію здійснених останнім витрат.
Касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права, а посилання на практику Верховного Суду 
є безпідставним, так як у вказаних справах встановлені різні фактичні обставини.
Отже, при вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суду апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства та направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду 
не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Департаменту патрульної поліції Національної поліції Українизалишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Г. В. Коломієць