Справа № 457/529/21                                Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І. 
Провадження № 22-ц/811/4181/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.
суддів: Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,
розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку, -
в с т а н о в и в:
В квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку. 
Позовна заява мотивована тим, що з 22 липня 2018 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі у них народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю у м. Трускавець. Чоловік коштів на сімейні потреби та на потреби дитини не надає, участі у вихованні майже не приймає. Самостійно вона не має змоги забезпечити у повному обсязі належний рівень життя дитині, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Окрім цього, вона змушена винаймати житло, за оренду якого сплачує по 3000 грн. щомісячно без урахування комунальних платежів. Місце роботи, посада і розмір заробітної плати відповідача їй невідомі. 
Просила стягнути зі ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 у розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також стягнути зі ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 2189 грн.
Оскаржуваним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Вирішено стягувати зі  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частина усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку починаючи з 23 квітня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.
Вирішено стягувати зі  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки усіх видів доходів відповідача, щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що ухвалюючи рішення в ј частині стягнення аліментів на утримання сина, судом ухвалено рішення не в межах заявлених нею позовних вимог, а позовні вимоги заявлені не у відповідності до норм СК України. Стверджує, що аліменти на сина сплачуються ним добровільно.
Покликається на те, що позивачка штучно створила ситуацію, забравши дитину до себе за для стягнення аліментів, а також ухилення від сплати таких аліментів самій.
Також звертає увагу на те, що позивачкою не сплачено судового збору за подання позовної заяви.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким призначити аліменти на утримання сина ОСОБА_1 1300 грн., які підлягають індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, в частині стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 відмовити повністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є особою працездатноо віку, протипоказань для працевлаштування не має, інших осіб на своєму утриманні не має. Доказів того, що відповідач не має змоги сплачувати аліменти на утримання дитини та її матері до досягнення дитиною трирічного віку, у матеріалах справи немає. Враховувши, що кожен з батьків рівноцінно несе обов`язок щодо утримання дитини, те, що дитина проживає спільно з матір`ю, яка нею опікуються постійно, і об`єктивно несе більші витрати на її утримання, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частина усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку починаючи з 23 квітня 2021 року до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частки усіх видів доходів відповідача, щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони з 22 липня 2018 року перебували у шлюбі, який зареєстрований виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області, актовий запис №48. 
У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до акту про проживання осіб від 15 квітня 2021 року, складеного ОСББ «Підгір`я-2015», ОСОБА_2 проживає разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 . 
Крім цього, встановлено, що малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за місцем реєстрації свого батька – відповідача по справі. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення аліментів, враховуючи встановлену законодавством рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини.
Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).
За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України).
Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Так, у відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Таким чином, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання дітей, колегія суддів з врахуванням встановлених усіх обставин справи та положення ч. 2 ст. 182 СК України, погоджується також із визначеним розміром аліментів судом першої інстанції.
Доводи апелянта щодо добровільної сплати відповідачем коштів на утримання сина не заслуговують на увагу з огляду на те, що зазначена обставина не позбавляє особу, з якою проживає дитина, згідно вимог ч. 3 ст. 181 СК України, на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів за рішенням суду.
Покликання апелянта на лист Служби у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради № 4/2-232 від 15 червня 2021 року не спростовує факту проживання дитини разом з матір`ю.
Згідно з ч. 2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Відповідачем по справі не спростовано спроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.
Безпідставними є також покликання апелянта на те, що позивачем не сплачено судового збору за подання позовної заяви, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції ухвалене згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Ураховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в цій справі, є дата складення повного судового рішення – 18 серпня 2020 року.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення  Трускавецького міського суду Львівської області від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16.05.2022 року.

Головуючий:  Ванівський О.М.

Судді:  Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.