ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

5 травня 2022 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 725/7731/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О.
суддів: Перепелюк І.Б., Половінкіної Н.Ю.
секретар Конецька Д.Г.
позивач Чернівецький окружний адміністративний суд
відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 лютого 2022 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Стоцька Л.А.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В листопаді 2021 року Чернівецький окружний адміністративний суд звернувся до суду з позовом.
Позивач просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.
Позивач посилався на те, що у період з 11 жовтня 2011 року по 13 березня 2012 року вищевказана квартира була закріплена за Чернівецьким окружним адміністративним судом, як службове житло, на яке було видано ордер на вселення судді Чернівецького окружного адміністративного суду ОСОБА_3 та членів його сім`ї дружини ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 .
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13 березня 2012 року квартиру АДРЕСА_1 , виключено з числа службових. У відповідності до розпорядження Чернівецької обласної державної адміністрації від 14 червня 2019 року, акту приймання-передачі від 14 червня 2019 року спірну квартиру передано на баланс Чернівецького окружного адміністративного суду. 3 грудня 2019 року Чернівецьким окружним адміністративним судом здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру.
Відповідно до наказу голови Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2012 року, №22-ОС ОСОБА_3 припинив трудові відносини з Чернівецьким окружним адміністративним судом у зв`язку із обранням його суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області.
Позивач зазначав, що виключаючи спірну квартиру з числа службових, виданий відповідачам ордер втратив чинність, оскільки видавався на вселення виключно у службове житло.
З моменту припинення трудових відносин ОСОБА_3 з позивачем, так і з моменту виключення квартири з числа службових, відповідачі повинні були добровільно виселитись з неї.
Позивачем зазначено, що після обрання відповідача ОСОБА_3 суддею Чернівецького окружного адміністративного суду, він отримав грошову компенсацію для придбання житла. Також ОСОБА_3 отримав трьохкімнатну квартиру у місті Івано-Франківську у позачерговому порядку як військовий суддя, а отже був двічі забезпечений житлом за рахунок державного фонду.
Відповідачі фактично проживають на території Івано-Франківської області та неналежно використовують надане їм житло, що негативно впливає на стан такого майна та призводить до його пошкодження.
Чернівецький окружний адміністративний суд, як власник майна, не може бути обмежений у праві звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема й шляхом виселення.
У позивача існує черга працівників суду, які потребують поліпшення житлових умов та можуть заселитися у спірне житло.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 лютого 2022 року позов задоволено.
Виселено з квартири АДРЕСА_1 , власником якої є Чернівецький окружний адміністративний суд, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без надання іншого житла.
Суд виходив з того, що ОСОБА_3 працював на посаді судді Чернівецького окружного адміністративного суду лише 3 роки 8 місяців та 23 дні, а тому дія положень статті 125 ЖК Української РСР на останнього не може поширюватись.
Ордер від 17 жовтня 2011 року №43 було видано на вселення виключно у службове житло, а відтак внаслідок виключення вказаної квартири з числа службових, такий ордер втратив свою юридичну силу.
ОСОБА_3 був двічі забезпечений житлом за рахунок державного фонду: отримав трьохкімнатну квартиру у місті Івано-Франківську у позачерговому порядку, як військовий суддя, та грошову компенсацію для придбання житла.
Відповідачі фактично проживають на території Івано-Франківської області та не використовують надане їм житло в місті Чернівці.
Службове житло надається особі тимчасово, до того часу поки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники, що перебувають з ним у трудових відносинах і за характером їх роботи потребують надання такого житла. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянти посилаються на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначають, що судом першої інстанції не було залучено орган місцевого самоврядування для вирішення питання про надання відповідачам іншого житла у разі ухвалення судового рішення про виселення з займаного житлового приміщення.
Суд також не врахував, що ОСОБА_3 не припиняв трудові відносини з судовою системою, службовим житлом за місцем роботи в Апеляційному суді Івано-Франківської області не забезпечувався, а його мати ОСОБА_2 є пенсіонеркою за віком та не забезпечена іншим житлом, крім спірної квартири.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Чернівецький окружний адміністративний суд подав відзив на апеляційну скаргу.
Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Посилався на те, що рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.
Зазначав, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому спірні відносини виникли виключно між Чернівецьким окружним адміністративним судом та відповідачами, які незаконно користуються власністю держави.
Орган місцевого самоврядування, про який зазначають апелянти, не наділений повноваженнями щодо державного майна.
ОСОБА_3 було надано житло саме як судді Чернівецького окружного адміністративного суду і лише на період його перебування на займаній посаді цього суду, а відтак у випадку припинення таких правовідносин особа втрачає право на користування службовим житлом, як і втрачають таке право члени його сім`ї. Виселення особи із службового житла після припинення трудових відносин з роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
Після призначення на посаду судді Апеляційного суду Івано-Франківської області ОСОБА_3 мав бути забезпечений службовим житом за місцем знаходження суду.
Ордер на вселення в службове житло втратив силу з дня виключення спірної квартири з числа службових.
Відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_1 
Суспільна необхідність для виселення відповідачів підтверджується наявністю черги серед діючих працівників суду, які можуть претендувати на заселення у вказане житло.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 жовтня 2011 року №652/17 було вирішено закріпити за Чернівецьким окружним адміністративним судом, як службове житло, квартиру АДРЕСА_1 та видати ордер ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на вселення до вказаної квартири (а.с.20).
Згідно з рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13 березня 2012 року №178/5 квартиру АДРЕСА_1 виключено з числа службових (а.с.22).
У відповідності до розпорядження Чернівецької обласної державної адміністрації від 14 червня 2019 року, акту приймання-передачі від 14 червня 2019 року квартиру АДРЕСА_1 передано на баланс Чернівецького окружного адміністративного суду (а.с.24-27).
Чернівецьким окружним адміністративним судом здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №191321663 від 3 грудня 2019 року (а.с.27).
ОСОБА_3 працював в Чернівецькому окружному адміністративному суді на посаді судді з 22 травня 2008 року та був звільнений зі штату суду за його заявою від 13 лютого 2012 року, у зв`язку із обранням його суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області (а.с.28-31).
Згідно з листом ОСББ «Кармелюка, 110-Б» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.52).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Щодо позовної вимоги про виселення  ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що рішення суду першої інстанції може бути переглянуте в апеляційному порядку лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду першої інстанції у частині, що стосується прав та обов`язків осіб, якщо такі особи не оскаржують судове рішення шляхом подання апеляційної скарги. При відсутності солідарного обов`язку між відповідачами у справі, кожний із відповідачів має право оскаржити рішення суду в частині, що стосується його прав та обов`язків. Відповідно, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями перегляду судового рішення у частині вимог, які заявлені до особи, яка не оскаржує таке рішення.
З огляду на вказане суд апеляційної інстанції не переглядає судове рішення в частині виселення  ОСОБА_3 з спірної квартири, оскільки останній таке рішення не оскаржував.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 2 грудня 2020 року у справі №754/16146/17.
Щодо позовної вимоги про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не відповідає зазначеним вимогам закону.
Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вселилися до квартири АДРЕСА_1 на законних підставах, як члени сім`ї ОСОБА_3 на підставі ордера від 17 жовтня 2011 року №43.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив висновки про те, що після припинення трудових відносин з Чернівецьким окружним адміністративним суд ОСОБА_3 та члени його сім`ї втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка надавалася останнім як службове житло та підстави для збереження такого права у відповідачів відсутні.
З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була виключена з числа службових згідно з рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13 березня 2012 року №178/5.
Чернівецький окружний адміністративний суд набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 3 грудня 2021 року.
Отже, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого права власності на нерухоме майно шляхом виселення відповідачів. З огляду на вказане суд першої інстанції помилково зробив висновок, що вони регулюються положеннями статей 118, 124, 125 ЖК Української РСР.
Також помилковим є висновок суду першої інстанції та аргумент позивача про те, що відповідачі підлягають виселенню, оскільки ордер втратив свою юридичну силу після виключення спірної квартири з числа службових.
Відповідно до статті 58 Житлового кодексу Української РСР ордер є лише підставою для вселення в надане жиле приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та не є правовстановлюючим документом.
З огляду на вказане ордер вичерпує свою дію після його реалізації, тобто вселення осіб в квартиру, яким такий ордер був наданий.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 19 листопада 2020 року (Провадження № 11-1239сап19).
Вирішуючи позовні вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України).
У статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Стаття 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та користувачами нерухомого майна з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (§§ 40, 41).
Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, § 36).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, § 50).
У § 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, § 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У § 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.», заява № 9063/80), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі від 18 лютого 1999 року «Larkos v. Cyprus», заява № 29515/95).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
За будь-яких умов неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №266/4713/14-ц (провадження № 61-10019св21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є нагальним у демократичному суспільстві.
Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, потрібним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).
Не є підставою для виселення осіб, які законно вселилися до житлового приміщення, самий лише факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по своїй суті є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №266/4713/14-ц (провадження № 61-10019св21).
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).
Апеляційний суд вважає, що втручання у право на житло ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не є пропорційним з огляду на ту обставину, що відповідачі вселилися в спірну квартиру на законних підставах, а позивачем не доведено наявності у них іншого житла.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на положення статті 125 ЖК Української РСР згідно яких без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
ОСОБА_3 працював у судовій системі більше 10 років, а тому на членів його сім`ї, які вселилися у житло, яке було службовим, розповсюджувалось положення статті 125 ЖК Української РСР, що викликало у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 правомірні очікування на збереження свого права на житло після припинення ОСОБА_3 трудових відносин з судовою системою.
Чернівецькому окружному адміністративному суду під час набуття у власність квартири АДРЕСА_1 , достеменно було відомо про наявність права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користування спірною квартирою, а тому позивач усвідомлював всі ризики, які пов`язані з набуттям такого права.
Отже, у задоволенні позову про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зі спірного жилого приміщення без надання іншого житла слід відмовити.
Помилковим є аргумент позивача, викладений у відзиві на апеляційну скаргу про те, що для вирішення вказаного спору має значення та обставина, що ОСОБА_3 було надано спірну квартиру, як службове житло судді Чернівецького окружного адміністративного суду і лише на період його перебування на займаній посаді цього суду, а відтак у випадку припинення таких правовідносин особа втрачає право на користування службовим житлом, як і втрачають право члени його сім`ї.
З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 виключена з числа службових 13 березня 2012 року, а з 3 грудня 2019 року належить на праві власності Чернівецькому окружному адміністративному суду. Отже, даний спір виник між новим власником спірної квартири та її користувачами та такий спір повинен вирішуватися в порядку захисту права власності Чернівецького окружного адміністративного суду на належне йому нерухоме майно.
Помилковим є аргумент позивача про те, що підставою для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є та обставина, що вони не проживають в квартирі АДРЕСА_1 .
Факт не проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не може бути підставою для їх виселення відповідно до положень статті 116 ЖК Української РСР.
Також позивачем не доведено те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 систематично руйнували чи псували жиле приміщення, що є підставою для застосування положень статті 116 ЖК Української РСР. 
Не використання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 послуг з постачання газу та електроенергії, без доведення відповідних наслідків для жилого приміщення спірної квартири, саме по собі не свідчить про систематичне руйнування чи псування такого нерухомого майна.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині  задоволення позову Чернівецького окружного адміністративного суду до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про виселення без надання іншого  житла з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові в цій частині.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 лютого 2022 року в частині задоволення позову Чернівецького окружного адміністративного суду до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла скасувати.
В позові Чернівецького окружного адміністративного суду до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 6 травня 2022 року.

Головуючий                                                   О.О. Одинак

Судді:                                                       І.Б. Перепелюк

                                               Н.Ю. Половінкіна