ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 серпня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/4368/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого - судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                         Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     
  
за участю секретаря судового засідання Давіденко Ю.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року (суддя Юхно І.В., м. Дніпро) у справі № 160/4368/21
за позовом ОСОБА_1 
до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві
третя особа: Державне бюро розслідувань
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі відповідач), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, від 24.02.2021 №32-о про «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити позивача на посаді слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або на рівнозначній посаді;
- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2021 року (включно) по день ухвалення судом рішення по суті у цій справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державне бюро розслідувань (далі «Третя особа»).
08.04.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла заява про заміну предмету позову шляхом уточнення позовних вимог та ціни позову, у якій представник позивача просив суд:
- заяву про зміну предмету позову шляхом уточнення позовних вимог та ціни позову прийняти до розгляду;
- прийняти уточнену Позивачем ціну позову - 43 299,90 грн.;
- прийняти зміну предмету позову шляхом уточнення позовних вимог та їх викладення в наступній редакції:
« 1. Наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (ТУ ДБР у м. Миколаєві) від 24.02.2021 року № 32-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » - визнати протиправним та скасувати.
2. Поновити позивача на посаді слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або на рівнозначній посаді.
3. Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві (ТУ ДБР у м. Миколаєві), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 42341034, на користь позивача 43 299,90 грн (сорок три тисячі двісті дев`яносто дев`ять гривень 90 копійок) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2021 року (включно) по 23.03.2021 року (включно), а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2021 року (включно) по день ухвалення судом рішення по суті у цій справі.
4. Допустити негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або на рівнозначній посаді.
5. Допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві (ТУ ДБР у м. Миколаєві), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 42341034. на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу - у межах суми стягнення за один місяць.
6. У випадку повного або часткового задоволення позовних вимог встановити судовий контроль за виконанням відповідного рішення суду та зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві (ТУ ДБР у м. Миколаєві), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 42341034, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний наказ є таким, що прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні. Інші вимоги позивача є похідними від вимоги про скасування спірного наказу, а отже задоволенню не підлягають.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Апеляційна скарга надійшла на адресу Третього апеляційного адміністративного суду 10.01.2022 року. Ухвалою від 17.01.2022 року справу було витребувано з Дніпропетровського окружного адміністративного суду. На адресу апеляційного суду справа надійшла 03.06.2022 року.
Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовано, зокрема тим, що до нього застосовані норми п.1 ч.1,3 ст. 87 Закону України №889-VIIІ від 10.12.2015 «Про державну службу», які суперечать самому Закону України «Про державну службу» та Конституції України, та які в подальшому виключені законодавцем. Скаржник вважає, що його звільнення без пропозиції будь-якої іншої вакантної посади державної служби є протиправним. Вказує, що відповідач мав прийняти рішення про продовження трудових відносин з позивачем та його переведення на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчих відділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, які належать до посад середнього та старшого начальницького складу, адже така гарантія прямо передбачена підп. 4 п.3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 року №305-ІХ. Скаржник вказує на доведеність факту відсутності реального скорочення його посади та зазначає, що суд мав з`ясувати чи мала місце ліквідація державного органу чи його реорганізація, якщо так, то чи мало це наслідком скорочення чисельності та/або штату державних службовців. На думку позивача реального скорочення штату не відбулося. Крім того, скаржник звертає увагу, що у Директора ТУ ДБР у м. Миколаєві Дмитра Титора були відсутні повноваження щодо звільнення позивача. Скаржник вказує, що відповідач при звільненні позивача не врахував положення абз. 3 ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», а попередження №01/12.1/1678 не може вважатися належним попередженням про наступне звільнення.
З огляду на це, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Відповідач та третя особа надіслали до апеляційного суду відзиви на апеляційну скаргу позивача, у яких вказують, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства та просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судове засідання ані позивач, ані  представник позивача не з`явилися. Позивач про причини неявки суду не повідомив, його представник навів причини, визнані судом неповажними, адже спрямовані на порушення розумного строку розгляду справи, про що свідчить наявність доступу представника до мережі «Інтернет», а отже  можливість приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Вказання на перебування представника з квітня 2022 року за кордоном не містить очікуваної дати його повернення, та причин, з яких неможливо звернутися за правничою допомогою до іншого  адвоката на території України.
В судовому засіданні представники відповідача та третьої особи проти вимог апеляційної скарги заперечили, підтримавши висновки суду першої інстанції. 
Колегією суддів розглянуто справу у відсутності осіб, що не з`явилися, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що згідно трудової книжки позивача, він у період з 02.05.2019 по 01.03.2021 працював на посаді слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, а саме:
- 02.03.2019 - призначений на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з випробуванням строком п`ять місяців (наказ від 26.04.2019 №43-ОС);
- 02.03.2019 - прийнято Присягу державного службовця;
- 03.10.2019 - присвоєно 9 (дев`ятий) ранг державного службовця, як такому, що пройшов випробування (наказ від 04.10.2019 №378-ОС);
- 01.03.2021 - звільнено з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління та припинено державну службу на підставі п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» у зв`язку із скороченням штату державних службовців (наказ від 24.02.2021 №37-ОС).
Так, наявними у матеріалах справи копіями відповідних наказів підтверджується, що наказом територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, від 26.04.2019 №43-ОС «Про призначення ОСОБА_1 » призначено Куктенка Євгенія Леонідовича на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з 02.05.2019, з випробуванням 5 місяців.
02.05.2019 позивачем складено присягу державного службовця.
Згідно з наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 22.10.2020 №156-ОС «Про попередження працівників» відповідно до п.5 ч.3 ст.13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», ст.87 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України, наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20.10.2020 №201 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» наказано Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві персонально попередити працівників Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких скорочуються з 01.12.2020, з 23.12.2020, з 04.01.2021 та з 01.02.2021, про наступне вивільнення (додатки 1, 2, 3, 4). До додатку №4 до наказу «Список працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, які попереджаються про скорочення посади з 01 лютого 2021 року внаслідок реорганізації, зміни структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» за порядковий номером 21 включений позивач.
22.10.2020 позивачу вручене попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020, яким позивач попереджений, що у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20.10.2020 №201 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» позивача попереджено про наступне скорочення посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яку обіймає позивач, з 01 лютого 2021 року. Позивача буде звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
В подальшому, наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 28.01.2021 №7-ОС «Про попередження працівників» відповідно до п.5 ч.3 ст.13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», ст.87 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України, п.2 наказу Державного бюро розслідувань  від 25.01.2021 №45дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» наказано відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві персонально попередити працівників Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких скорочуються, про наступне вивільнення (додаток №1). До додатку №1 до наказу, зокрема, включено й ОСОБА_1 .
29.01.2021 позивачу вручене попередження про наступне вивільнення від 29.01.2021 №01/12.1/1670, яким позивач попереджений, що у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису на 2021 рік №1 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, затверджених наказом Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 №45дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» та відповідно до наказу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 28.01.2021 №7-ос «Про попередження працівників» попереджено про наступне скорочення посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яку обіймає позивач, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження. Позивача буде звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, від 24.02.2021 №32-ОС  «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до п.2, 5 ч.3 ст.13, ч.5 ст.14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», ст.83, п.1 ч.1 та ч.4 ст.87, ст.89 Закону України «Про державну службу», звільнено державного службовця 9 (дев`ятого) рангу ОСОБА_1 з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинено його державну службу 01.03.2021 на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців.
Як підставу для видання у вказаному наказі визначено: накази Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», від 25.01.2021 №5дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік».
В ході судового розгляду з`ясовано, що у спірному наказі, а саме у «Підставах» відповідачем допущено описку в номері наказу ДБР від 25.01.2021, а саме помилково вказано «№5дск» замість вірного «№45дск», що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Протоколу №1 наради у Директора ТУ ДБР у м. Миколаєві від 05.03.2021.
25.02.2021 посадовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, о 11:45 год. складений акт про відмову позивача від ознайомлення з наказом Директора ТУ ДБР у м. Миколаєві про звільнення.
Позивач, не погодившись з прийнятим наказом про звільнення його з посади державної служби, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час існування спірних правовідносин було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню. Суд першої інстанції встановив, що у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок внесення змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві. Відтак, суд вказав, що скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, відбулося внаслідок зміни структури та зміни штатного розпису органу, в якому він працював. Також, суд першої інстанції зазначив, що формулювання спірного наказу не спотворює суті підстави звільнення та не перешкоджає її вірному розумінню, а також не суперечить змісту п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», а приписи Закону України «Про державну службу» та КЗпП України не передбачають обов`язкового зазначення дати звільнення у попередженні про наступне звільнення, оскільки лише вимагають, що про наступне вивільнення працівників персонально було попереджено не пізніше ніж за 30 календарних днів. Разом з тим, суд звернув увагу, що слідчі ДБР після набрання чинності Законом №305-ІХ не продовжують здійснювати свої повноваження навіть у разі визначення посади слідчого як посади рядового і начальницького складу, а лише здійснюють свої повноваження до дня їх звільнення або припинення повноважень на посаді, зайняття посади особи рядового і начальницького складу в ДБР здійснюється за результатом відповідного конкурсу. В свою чергу, директор ТУ ДБР є найвищою посадовою особою у відповідному ТУ ДБР, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР, та суб`єктом призначення в розумінні пункту 7 частини 1 статті 2 Закону №889-VIII, а Дмитро Титор, як директор ТУ ДБР у м. Миколаєві, мав повноваження на підписання оскаржуваного наказу.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до якого Державне бюро розслідувань (далі ДБР) визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст.1 Закону 
№ 794-VIII).
Незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів (стаття 4 Закону № 794-VIII).
Отже, нормами Закону № 794-VIII (у вказаній вище редакції) ДБР визначався як орган із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.
На виконання пункту 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 794-VIII Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову № 127 "Про утворення Державного бюро розслідувань".
03 грудня 2019 року Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.
Статтею 1 Закону № 794-VIII (тут і надалі - у редакції Закону № 305-IX) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Отже з 27 грудня 2019 року ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно з частинами 1-3 статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
За приписами частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України", яким, зокрема, змінено порядок скорочення посад державної служби.
Зокрема, статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою, яка визначає, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 422, статті 74, частини третьої статті 121 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус (отже для державних службовців Законом України "Про державну службу").
Також, статтю 49-2 КЗпП України доповнено частиною 6, відповідно до якої вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу (звільнення, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення частини другої цієї статті (частина 2 статті 49-2 КЗпП України - при вивільнені працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишенні на роботі) не застосовуються;
- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
13 лютого 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 року №440-ІХ, яким внесені зміни до Закону №889-VIII.
Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII (в редакції Закону №440-IX від 14.01.2020 року, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Тобто, враховуючи зазначення у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слова "може" вбачається, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Відтак, вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Таким чином, після внесення Законом №440-IX змін до Закону №889-VIII положення статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.
З огляду на це, колегія суддів зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Приписами частини 3 статті 5 Закону №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
Отже, колегія суддів вважає, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII, на час існування спірних правовідносин було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в цьому випадку саме приписи спеціального законодавства підлягають застосуванню. 
Щодо доводів апеляційної скарги, згідно яких реального скорочення штату відповідача не відбулося та про на доведеність факту відсутності реального скорочення посади позивача.
Так, відповідно до абзацу другого частини 1 статті 9 Закону № 794-VIII (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.
На виконання зазначених положень Закону Указом Президента України від 05.02.2020 року №41/2020  затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
Наказом ДБР від 08.07.2020 №323 (зі змінами згідно наказу №583 від 15.10.2020) затверджено Перелік посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами. 
Наказом ДБР від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві» відповідно до пунктів 4, 8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», та Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 №323 (із змінами), затверджено зміни до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, на 2020 рік , №4 (вводиться в дію з 01.12.2020), №5 (вводяться в дію з 23.12.2020), №6 (вводяться в дію з 04.01.2021), №7 (вводяться в дію з 01.02.2021). 
Наказом ДБР від 30.12.2020 №303ДСК «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» затверджено зміни до наказів ДБР, зокрема, пунктом 6 внесено зміни у пункті 4 наказу ДБР від 20.10.2020 №201ДСК в частині дати введення в дію змін до штатного розпису, зокрема, замість 01.02.2021 року визначено дату 01.03.2021 року.
Внаслідок введення в дію штатного розпису згідно Наказу ДБР від 20.10.2020 №201ДСК, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено Слідче управління, до складу якого входили:
- перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів сфері службової діяльності та корупції) кількістю 18 штатних посад державної служби;
-  другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) кількістю 20 штатних посад та сектор криміналістики та експертної роботи кількістю 2 штатні посади (разом по відділу - 22 штатні посади державної служби);
- третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів) кількістю 15 штатних посад державної служби.
По Слідчому управлінню з штатного розпису виведено 55 посад державної служби.
Структурний підрозділ ТУ ДБР у м. Миколаєві, у якому проходив службу позивач до звільнення, ліквідовано, а як наслідок скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі.
Водночас, наказом ДБР від 20.10.2020 №201ДСК введено:
- перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві), кількістю 17 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 8 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 7 штатних посад);
- другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) кількістю 21 штатна посада (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 9 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 10 штатних посад);
-третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому) кількістю 6 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 2 штатні посади, слідчий (капітан ДБР) - 3 штатні посади).
Разом введено 44 посади, що відносяться до категорії осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.
Колегія суддів враховує, що наказ ДБР від 20.10.2020 №201ДСК є чинним, а отже підстави для його не врахування у спірних правовідносинах відсутні.
Крім того, наказом ДБР  № 45 ДСК від 25.01.2021 року затверджено та введено в дію штатний розпис територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік, згідно якому усі посади у слідчих підрозділах  віднесені до посад старшого і середнього начальницького складу. 
За викладених обставин, у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) було скорочено посади державної служби, зокрема й посада, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису відповідача. Тобто державна служба припинилась.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що реального скорочення штату відповідача не відбулося та про на доведеність факту відсутності реального скорочення посади позивача.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що попередження №01/12.1/1678 не може вважатися належним попередженням про наступне звільнення.
Так, оскільки відповідними наказами затверджено нову структуру та новий штатний розпис відповідача, в подальшому було видано наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві від 28.01.2021 №7-ОС «Про попередження працівників» відповідно до п.5 ч.3 ст.13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», ст.87 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України, п.2 наказу Державного бюро розслідувань  від 25.01.2021 №45дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» наказано відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві персонально попередити працівників Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких скорочуються, про наступне вивільнення (додаток №1). До додатку №1 до наказу включено позивача.
Колегією суддів встановлено, що 29.01.2021 позивачу вручене попередження про наступне вивільнення від 29.01.2021 №01/12.1/1670, яким позивач попереджений, що у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису  на 2021 рік №1 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, затверджених наказом Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 №45дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» та відповідно до наказу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 28.01.2021 №7-ос «Про попередження працівників» попереджено про наступне скорочення посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яку обіймає позивач, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження. Позивача буде звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що формулювання попередження про наступне вивільнення від 29.01.2021 №01/12.1/1670 не впливає на суть підстави звільнення та не перешкоджає її вірному розумінню, а також не суперечить змісту п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».
Також, правильним є висновок суду першої інстанції, що вимоги Закону України «Про державну службу» та КЗпП України не передбачають обов`язкового зазначення дати звільнення у попередженні про наступне звільнення, а лише вимагають, що б про наступне вивільнення працівників персонально було попереджено не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що попередження №01/12.1/1678 не може вважатися належним попередженням про наступне звільнення.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що відповідач мав прийняти рішення про продовження трудових відносин з позивачем та його переведення на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчих відділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, які належать до посад середнього та старшого начальницького складу.
Так, відповідно до пунктів 3, 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №305-ІХ  директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін.
Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.
За цих обставин, колегія суддів вважає, що означені приписи законодавства не містять жодних гарантій для залишення працівників ДБР на їх посадах, а натомість, вони врегульовують забезпечення безперервності та ефективності досудових розслідувань, що перебували у проваджені слідчих ДБР на день набрання чинності Закону №305-ІХ. Разом з тим, є правильним висновок суду першої інстанції, що переведення працівників ДБР з посад державної служби на посади рядового і начальницького складу не передбачено.
При цьому, позивач як працівник Державного бюро розслідувань з набранням чинності Законом №305-ІХ, тобто з 27.12.2019, продовжував здійснювати свої повноваження до моменту звільнення.
Відтак, доводи апеляційної скарги, що відповідач мав прийняти рішення про продовження трудових відносин з позивачем та його переведення на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчих відділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, які належать до посад середнього та старшого начальницького складу, є безпідставними.
Відносно доводів апеляційної скарги, що у директора відповідача були відсутні повноваження щодо звільнення позивача, колегія звертає увагу на наступне.
Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
Згідно положень спеціального законодавства, а саме п.9 ч.1 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань
В свою чергу, до повноважень директора ТУ Державного бюро розслідувань належить, зокрема призначення на посади та звільнення з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону (пункт 2 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_2 був Директором ТУ ДБР у м. Миколаєві станом на час видання спірного наказу про звільнення позивача з посади.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 , як директор відповідача, мав повноваження на видання спірного наказу, а тому доводи скаржника, що у директора відповідача були відсутні повноваження щодо звільнення позивача, є безпідставними.
Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що спірний наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 24.02.2021 року № 32-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », є таким, що прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначенні чинним законодавством. Натомість, доводи апеляційної скарги цей висновок не спростовують. 
З огляду на це, відсутні підстави для задоволення позовних вимоги про визнання протиправним та скасування спірного наказу. В свою чергу, апеляційний суд враховує, що всі інші позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування спірного наказу.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.
Згідно  ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями  316,  321,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі № 160/4368/21 – залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко