Постанова 
Іменем України

04 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 361/851/18
провадження № 61-3017св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,                          Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укргазбанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
треті особи:  ОСОБА_7 , Княжицька сільська рада Броварського району Київської області, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2020 року у складі судді Селезньової Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,
 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року публічне акціонерне товариство«Укргазбанк»                                                           (далі - ПАТ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , Княжицька сільська рада Броварського району Київської області, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області (ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області), орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації (далі - орган опіки та піклування Броварської РДА), про виселення з жилого приміщення.
Позов мотивувало тим, що 30 серпня 2007 року між відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (назву якого змінено на ПАТ «Укргазбанк») та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за яким останньому надано кредит на придбання житлового будинку площею 385,40 кв. м та земельної ділянки площею 0,180 га цільове призначення для будівництва, обслуговування будівель та господарських споруд, кадастровий номер 3221284001:01:0580053, в розмірі 500 000,00 доларів США на строк з 30 серпня 2007 року по 30 серпня                        2035 року зі щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом 13,5 % річних. 
У забезпечення виконання даного кредитного договору, того ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є вказані вище житловий будинок та земельна ділянка. Оскільки ОСОБА_7 порушував умови вказаного кредитного договору, рішенням суду від 14 травня 2009 року з нього стягнуто заборгованість в сумі 589 688,04 доларів США, штрафні санкції в сумі 378 029,90 грн та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки. За вказаним рішенням відкрито виконавчі провадження, а саме виконавче провадження про звернення стягнення на будинок та земельну ділянку. В ході проведення виконавчих дій, установлено, що у спірному житловому будинку зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , а також неповнолітні: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Позивачем направлено відповідачам вимогу щодо виселення з вказаного будинку відповідно до рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак до даного часу така вимога не виконана.
Таким чином, банк просив виселити відповідачів з будинку АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня                       2020 року позов задоволено. Виселено з житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому не вирішувалось питання про виселення мешканців з нього, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо, після набрання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки законної сили. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що спірний житловий будинок та земельна ділянка придбані виключно на кредитні кошти, тому немає підстав для надання особам, що виселяються за рішенням суду, іншого житла. Суд встановив, що неповнолітні діти власника вказаного будинку зареєстровані в ньому набагато пізніше ніж відбулося укладення іпотечного договору, і після рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому їх подальша реєстрація за вказаною адресою не є перешкодою для їх виселення разом з батьками, та на їх виселення не потрібна згода органу опіки та піклування. Установлено, що батько дітей не зареєстрований за вказаною адресою, відповідно має інше постійне місце проживання, а місце проживання дітей визначається за місцем проживання їхніх батьків або одного з них. У відповідачів є інше житло, факт наявності якого ними не заперечується. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги банку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2020 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для виселення відповідачів з житлового приміщення є правильним та узгоджується із правовими позиціями суду касаційної інстанції щодо застосування положень Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.   
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2021  року до Верховного Суду ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасуватирішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня                           2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд застосував норми права (а саме: статтю 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), статтю 40 Закону України «Про іпотеку») без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі                       № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), від 12 червня 2019 року у справі                         № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19). Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, або уклали окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та в частині третій статті 109 ЖК Української РСР процедури. ЇЇ недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців з житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення. 
У касаційній скарзі відповідач зазначає, що ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , є його дітьми від попереднього шлюбу з ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Малолітня ОСОБА_6 є дочкою дружини ( ОСОБА_1 ) та усиновлена ОСОБА_7 .
Заявник посилається на те, що іпотекодержателем порушено процедуру виселення з огляду на таке.
Банком прийнято рішення звернутися до суду з позовом про виселення у зв`язку із додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня               2009 року у справі № 2-1493/09 (яким звернуто стягнення на іпотечне майно), а не у зв`язку із прийняттям іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на житловий будинок шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. ОСОБА_7 зазначає, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва                     від 14 травня 2009 року у справі № 2-1493/09 не може бути виконаним, оскільки воно не відповідає вимогам законодавства, зокрема, статті 39 Закону України «Про іпотеку».
Крім того, звертаючись з позовом у справі № 2-1493/09 банк просив, серед іншого, виселити всіх осіб, зареєстрованих у житловому будинку АДРЕСА_1 . Однак Голосіївський районний суд м. Києва такі вимоги не розглянув, а банк замість того, щоб звернутися із заявою про винесення додаткового рішення, подав новий позов про виселення.
Також заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема, статей 74, 76, 169, 212, 213 ЦПК України. Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що вимога про виселення не направлялася відповідачам, та зазначили у своїх рішеннях про те, що 24 листопада 2017 року позивачем направлялася письмова вимога про виселення відповідачів у добровільному порядку. З огляду на ненадіслання вимоги про виселення відповідачів, банком порушено процедуру виселення, тому позов не підлягає задоволенню.
Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну  скаргу
У травні 2021 року ПАТ «Украгазбанк» подало відзив на касаційну скаргу                 ОСОБА_7 у якому просило залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення без змін. Крім того, банк просив закрити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Банк вказує на те, що у постановах Великої Палати Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_7 , як на підставу оскарження судових рішень, встановлено різні фактичні обставини справи.
Предметом позову у справі № 520/7281/15-ц є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності та вимога про виселення була заявлена як похідна від первісної.
Предметом позову у справі № 205/578/14-ц є звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу позивачем з укладенням від імені позичальника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та виселення.
Банк вказує на те, що будинок і земельна ділянка були придбані за кредитні кошти, отже правильними є висновки судів попередніх інстанцій про виселення відповідачів з будинку.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року справу № 361/851/18 призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що згідно кредитного договору від 30 серпня 2007 року № 195-Ф/07, укладеного між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_7 , банк надає позичальнику кредит в сумі 500 000,00 доларів США. Кредит надається на строк з 30 серпня                     2007 року до 30 серпня 2035 року або по день, визначений в пункті 3.3.11. цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,5 % річних.
Згідно із пунктом 1.4 кредитного договору кредит надається на придбання житлового будинку АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,180 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Княжичі.
Відповідно до пункту 2.1 кредитного договорузгідно з договором іпотеки                         від 30 серпня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за дійсним договором банком прийнято в іпотеку нерухомість, яку зазначено у пункті 1.4. цього договору.
Згідно із пунктом 3.2.6. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язання за цим договором, забезпеченого іпотекою, а якщо вимога банку не буде задоволена, звернути стягнення на предмет іпотеки: 1) у разі порушення іпотекодавцем правил про наступну іпотеку; 2) у разі порушення іпотекодавцем правил про розпорядження предметом іпотеки; 3) у разі не виконання письмової вимоги банку щодо часткового погашення кредиту при настанні події, визначеної пунктом 3.3.11 цього договору.
Відповідно до пункту 3.2.8 кредитного договору у разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених дійсним договором, відшкодування заборгованості за дійсним договором здійснюється банком шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визначеним в пункті 2.1, який укладено між банком та позичальником, у порядку, встановленому чинним законодавством.
Згідно договору іпотеки без оформлення заставної від 30 серпня 2007 року, укладеного між ВАТ АБ «Украгазбанк» та ОСОБА_7 , дійсний договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору                     від 30 серпня 2007 року № 195-Ф/07 (а також будь-якими додатковими угодами до нього), укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем (позичальником), за умовами якого іпотекодавець (позичальник) зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 30 серпня 2035 року повернути кредит у розмірі 500 000,00 доларів США, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами.
У пункті 2.1 договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є: 
-          пункт 2.1.1 житловий будинок, позначений на плані літерою «А-2», має житлову площу 186,40 кв. м, цегляний сарай - л. кухня - «Б», цегляний сарай - «В», цегляна вбиральня - «Г», б/бетонний погріб - «під Б», металева огорожа, позначена на плані «№», мет. тр. колодязь - «К». Загальна площа житлового будинку 385,40 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. 30 серпня                           2007 року за реєстровим № кдз-4238; 
-          пункт 2.1.2 земельна ділянка площею 0,180 га, передана іпотекодавцю для будівництва, обслуговування будівель і господарських споруд за адресою: Київська область, Броварський район, село Княжичі, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. 30 серпня 2007 року за реєстровим № кдз-4242, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 30 серпня 2007 року за                  № 2314662. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки ТОВ «Канзас»                                від 06 липня 2007 року, експертна грошова оцінка земельної ділянки становить 757 197,00 грн. 
Відповідно пункту 2.2 договору іпотеки за згодою сторін предмет іпотеки оцінено в                    3 578 500,00 грн (далі - вартість предмета іпотеки). Сторони визначили початкову ціну продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів у раз звернення стягнення на предмет іпотеки ціна вартості предмета іпотеки повинна бути не нижчою його вартості, визначеної шляхом його оцінки суб`єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України.
У пункті 2.3 договору іпотеки іпотекодавець засвідчує, що на підставах, передбачених чинним законодавством України, він має право відчужувати предмет іпотеки; пункт 2.3.1 - на підставах, передбачених чинним законодавством України, на предмет іпотеки може бути звернене стягнення; пункт 2.3.2. - предмет іпотеки вільний від зобов`язань, крім тих, що передбачені дійсним договором. До укладення даного договору предмет іпотеки не переданий третім особам в іпотеку (не є предметом попередньої іпотеки). На момент укладення даного договору предмет іпотеки не здано в найм (оренду) третім особам. 
Пунктом 6.1 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках: 
- якщо у момент настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки; 
- якщо у 2-денний строк після загибелі, пошкодження чи втрати предмета іпотеки іпотекодавець не здійснить його заміну у відповідності до пункту 3.3.3 цього договору; 
- порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором; 
- якщо інша, ніж іпотекодержатель, особа набула право стягнення на предмет іпотеки; 
Згідно із пунктом 6.2 договору іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю (позичальнику) письмове повідомлення про порушення обов`язків за цим та/або кредитним договором, в якому зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
У пункті 6.3 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін.
За рішенням іпотекодержателя задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися у наступному порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або шляхом укладення довіреності на реалізацію предмету іпотеки: відповідно до пункту 3.1.5. дійсного договору іпотекодатель на вимогу іпотекодержателя, повинен передати іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (пункт 6.4 договору іпотеки).
Відповідно пункту 6.6 договору іпотеки у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість іпотекодавця по кредитному договору вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки в повному обсязі. Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або даного договору має надіслати іпотекодавцю (позичальнику), якщо він є відмінним від іпотекодавця іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.
Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інакше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» та з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» (пункт 6.8 договору іпотеки). 
Судами встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва                                       від 02 квітня 2009 року з ОСОБА_7 на користь ВАТ АТ «Укргазбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 589 688, 04 доларів США, штрафні санкції за порушення умов договору в сумі 378 029, 90 грн.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня                      2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 195-Ф/07 від 30 серпня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 385, 40 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,180 га (цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель і господарських споруд), що розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221284001:01:0580053; заборонено Княжицькій сільській раді здійснювати реєстрацію осіб у житловому будинку АДРЕСА_1 .
З довідки виконавчого комітету Княжицької сільської ради Броварського району Київської області від 20 червня 2017 року встановлено, що у житловому будинку                    АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_7 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , а також неповнолітні: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5                        ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Дата реєстрації вказаних осіб зазначена 06 вересня 2014 року. Власник будинку в ньому не проживає та не зареєстрований.
У матеріалах справи міститься письмова вимога про виселення від 24 листопада 2017 року, у якій позивач вимагав від відповідачів: у добровільному порядку протягом одного місяця звільнити житловий будинок АДРЕСА_1 ; до моменту виселення не здійснювати дій які б заважали вільному доступу працівникам/представникам банку до предмета іпотеки; здійснити дії направлені на припинення реєстрації в житловому будинку відповідачів (т. 1, а. с. 24-26).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У справі № 361/851/18 спір між сторонами виник з приводу виселення відповідачів з іпотечного житла.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд виходив з того, що судовими рішеннями з боржника стягнуто кредитну заборгованість та звернуто стягнення на предмет іпотеки; житловий будинок та земельна ділянка придбані за кредитні кошти, тому немає підстав для надання особам, що виселяються за рішенням суду, іншого житла; неповнолітні діти власника вказаного будинку зареєстровані в ньому набагато пізніше ніж відбулося укладення іпотечного договору, і після рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому їх подальша реєстрація за вказаною адресою не є перешкодою для їх виселення разом з батьками, та на їх виселення не потрібна згода органу опіки і піклування; крім того, батько дітей не зареєстрований за вказаною адресою, відповідно має інше постійне місце проживання, а місце проживання дітей визначається за місцем проживання їхніх батьків або одного з них; у відповідачів є інше житло, факт наявності якого ними не заперечується. 
Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.
Судами установлено, що спірний будинок ОСОБА_7 набув у власність того ж дня, коли було укладено договір іпотеки та кредитний договір, за кредитні кошти, отримані за кредитним договором. Таким чином, житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого його заставою. 
Тому за статтею 109 ЖК Української РСР та статтею 40 Закону України «Про іпотеку» - мешканці такого будинку підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. 
Суди врахували, що відповідачі набули право проживати у вказаному будинку як члени сім`ї  власника іпотекодавця, а не як наймачі жилого приміщення за договором найму(оренди), тому їхні права користування житловим приміщенням є похідними від прав власника і відповідно такі права обмежуються у відповідності до обмежень, які встановлюються власнику разом з передачею майна в іпотеку, з усіма відповідними правовими наслідками. Таким чином, право проживання у такому будинку (який є предметом іпотеки, купленим за кредитні кошти, забезпечені цією іпотекою) є обмеженим і обтяженим обов`язком звільнити приміщення у разі звернення стягнення на таке майно. 
Суди встановили, що у будинку проживають і зареєстровані діти відповідача і третьої особи (іпотекодавця). 
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітні                        ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 06 вересня 2014 року, тобто після укладення договору іпотеки, та після ухвалення рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно, яким, серед іншого було заборонено Княжицькій сільській раді здійснювати реєстрацію осіб у спірному будинку. 
Таким чином, на момент укладення договору іпотеки і на момент ухвалення рішення судом про звернення стягнення, діти не були зареєстровані у спірному будинку, відповідно даний будинок не був їхнім місцем постійного проживання. 
Судами враховано, що батько дітей третя особа, він же іпотекодавець - зареєстрований за іншою адресою. Виходячи з приписів закону, місцем проживання дітей є місце проживання їхніх батьків або одного з них. 
Також судами враховано, що відповідачі мають на праві власності інше житло - квартиру в місті Бровари. Як пояснила ОСОБА_1 у судовому засіданні, вказану квартиру вони здають в оренду. 
Згідно зі статтею 1, частиною п`ятою 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. 
Статтею 12 Закону України «Про іпотеку»  передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. 
Частиною першою статті 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 
Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. 
Згідно із частиною третьою 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 
Право іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлено Конституцією України та статтею 35 Закону України «Про іпотеку». 
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2009 року та додатковим рішенням цього ж суду від 14 травня 2009 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ВАТ АБ «Украгазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 589 688,04 доларів США та штрафні санкції у розмірі 378 029,90 грн; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 195-Ф/07 від 30 серпня                 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок загальною площею 385, 40 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,180 га для будівництва та обслуговування будівель і господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221284001:01:0580053. Заборонено Княжицькій сільській раді Броварського району Київської області здійснювати реєстрацію осіб у зазначеному будинку АДРЕСА_1 .
Указані рішення набрали законної сили. 
Частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
У частині першій статті 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. 
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», якій кореспондує положення частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосуєтьсялише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». 
Зазначених правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові                             від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, та Верховний Суд у постанові                           від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц, відступати від яких немає підстав.
З наведеного можна дійти висновків про те, що право банку на пред`явлення вимоги про виселення відповідачів після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не залежить від виконання ним частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення вимоги про звільнення будинку.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги про те, що банк не надсилав (не повідомив належним чином) відповідачам письмову вимогу про виселення з іпотечного будинку, оскільки надіслання такої вимоги не було обов`язком банку.
Суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги про те, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2009 року у справі № 2-1493/09 не може бути виконане з підстав невідповідності вимогам законодавства, оскільки таке рішення не є предметом касаційного перегляду і Верховний Суд не наділений повноваженнями щодо надання йому оцінки, в тому числі, і щодо його виконання.
У касаційній скарзі ОСОБА_7 посилається на те, що звертаючись з позовом у справі № 2-1493/09 банк просив, серед іншого, виселити всіх осіб, зареєстрованих у житловому будинку АДРЕСА_1 . Однак, Голосіївський районний суд м. Києва такі вимоги не розглянув, а банк замість того, щоб звернутися із заявою про винесення додаткового рішення, подав новий позов про виселення.
Суд касаційної інстанції зазначає, що ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому не вирішувалось питання про виселення мешканців з нього, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо, після набрання рішення про звернення стягнення законної сили. Оскільки судовими рішеннями у справі № 2-1493/09 питання про виселення осіб з іпотечного житла не вирішувалося, тому банк правомірно звернувся до суду з указаним позовом.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд застосував норми права (а саме: статтю 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), статтю 40 Закону України «Про іпотеку») без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі                       № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), від 12 червня 2019 року у справі                         № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19). 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд застосував норми права (а саме: статтю 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), статтю 40 Закону України «Про іпотеку») без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду                                від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19),                             від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19).  
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі                         № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) зроблено висновок, про те, що «зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі                          № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) указано, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.
У справі № 361/851/18 та у справах № 520/7281/15-ц і № 205/578/14-ц встановлено різні фактичні обставини справи. Так, у справі № 361/851/18 встановлено, що існує судове рішення, яке набуло законної сили та яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, тому доводи заявника про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки має відбутися шляхом позасудового врегулювання, оскільки сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження, є необгрунтованими.
Позивач мав право обрати саме такий спосіб захисту своїх прав іпотекодержателя, який є необхідним і більш ефективним для нього. Таким чином, позивач має право вимагати виселення мешканців з будинку, який є предметом іпотеки і на який звернуто стягнення. 
Оцінивши всі докази у справі в їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про виселення з даного приміщення відповідачів, в тому числі дітей, що не означає абсолютного позбавлення осіб житла, і тому не є порушенням їхніх конвенційних прав на житло та конвенційних прав дітей, і не є таким фактором, який би у даному випадку мав перевагу над конвенційним правом позивача на захист майнового права. При наведених обставинах втручання держави у даному випадку є виправданим і співмірним. 
Отже, доводи ОСОБА_7 , що стали підставоюдля відкриття касаційної провадження (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), не підтвердилися,оскільки у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях судів у справі, що переглядається.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження 
У травні 2021 року ПАТ «Укргазбанк» у відзиві на касаційну скаргу порушило клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Оскільки ОСОБА_7 у касаційній скарзі посилається, зокрема, на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), від 12 червня 2019 року у справі                         № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19), які прийняті у правовідносинах, що є частково подібними правовідносинам у справі, яка переглядається, відсутні підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, тому клопотання задоволенню не підлягає.
Такого висновку, відмовляючи у задоволенні клопотання про закриттякасаційного провадження з аналогічних підстав, дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2021 року у справі № 646/6009/18 (провадження № 61-7839св20).
Крім того, колегія суддів враховує, що у відзиві на касаційну скаргу позивач просив розглянути касаційну скаргу по суті.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити публічному акціонерному товариству «Укргазбанк» у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження.
Касаційну скаргу  ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня                        2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                     І. М. Фаловська
Судді:                                                                                                 В. М. Ігнатенко
                                                                                                            С. О. Карпенко
                                                                                                            В. В. Сердюк
                                                                                                            В. А. Стрільчук