ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4324/22 Справа № 213/360/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 213/360/22
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Остапенко В.О.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2022 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 квітня 2022 року, -
ВСТАНОВИВ:
В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 27.10.1995 року з позивачем стався нещасний випадок, в результаті якого його права рука потрапила під колесо автобуса, який перевозив працівників комбінату до місця роботи, і була травмована. 
З 27.10.1995 року по 28.11.1995 року позивач проходив лікування у травматологічному відділенні лікарні. Первинним висновком МСЕК від 20 лютого 1996 року позивачу було встановлено 20 % втрати професійної працездатності у зв`язку із каліцтвом, при наступному огляді - 15 грудня 2004 року, ступень втрати професійної працездатності у розмірі 20 % було встановлено безстроково.
Трудовим каліцтвом позивачу завдано моральну шкоду, котра полягає в тому, що позивач не має можливості вести повноцінне життя, реалізовувати свої звички та бажання, оскільки він постійно відчуває біль та недостатність рухливості, тремтіння рук. Через систематичну необхідність отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначилося та позначається сьогодні на душевному та фізичному стані.
На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 84 000 грн. без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів.
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2022 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 60 000 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб.
Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 992,40 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач АТ «ПівдГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.
Апелянт зауважує на тому, що нещасний випадок з позивачем стався поза межами території відповідача, в неробочий час, працівників, які допустили порушення законодавства та інших нормативних актів з охорони праці не встановлено, навпаки встановлено відсутність вини підприємства та потерпілого в нещасному випадку, що виключає відповідальність відповідача в даному випадку.
Зауважує на тому, що медичний висновок про професійну травму у позивача відсутній, а довідкою ВТЕК від 20.02.1996 року не встановлено, що каліцтво є трудовим, а лише зазначено, що ступінь втрати професійної працездатності настала у зв`язку з каліцтвом.
Відповідач вважає, що позивачем не надано належних доказів заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, не доведено причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням підприємства, а тому правові підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої травмою, відсутні.
Крім того, на період, коли з позивачем стався нещасний випадок, не розповсюджується положення ст.237-1 КЗпП України, оскільки цією статтею Кодекс було доповнено Законом України № 1356-XIV від 24.12.1999 року. На час нещасного випадку ЦК УРСР від 18.07.1963 року взагалі не містив норм щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я працівника.
Також апелянт вказує на те, що незважаючи на отриману травму, позивач продовжував працювати на підприємстві, професію не змінював, тому твердження позивача про значну втрату працездатності та неможливість вести повноцінний спосіб життя, не відповідають дійсності.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 24.07.1992 року по 27.01.1999 року працював слюсарем - ремонтником Агломераційного цеху ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є відповідач. Позивач звільнився з підприємства 27.01.1999 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.9-15).
31 жовтня 1995 року комісією з розслідування нещасного випадку складено Акт № 21 про нещасний випадок за формою Н-1, згідно з яким 27 жовтня 1995 року 06 год. 5 хв. на зупинці комбінатського автобусу в м. Інгулець, при під`їзді автобуса під управління водієм автоцеху ОСОБА_2 до місця посадки працівників для їх перевезення з міста Інгулець до місця роботи, натовпом був збитий з ніг слюсар-ремонтник ОСОБА_1 , При падінні якого права рука потрапила під переднє праве колесо автобуса, що не зупинився, і була травмована.
Причинами нещасного випадку зазначено «Інші», вид події «Інші», працівники, які допустили порушення законодавства та інших нормативних актів з охорони праці, відсутні.
В пункті 13.2 вказаного Акту зазначено про відсутність вини підприємства і потерпілого. Водночас, джерелом нещасного випадку в п.11.4 Акту зазначено автобус МАН -200 1978 року випуску, Німеччина (а.с.16-19).
Як видно із Акту і наданого позивачем епікризу, з 27.10.1995 року по 28.11.1995 року позивач знаходився на лікуванні в травматологічному відділенні 17-ої міської лікарні, де йому було встановлено діагноз: здавлення м`язових тканин правого ліктьового суглобу, велике відшарування кістки. Рана пальців кисті, переніс оперативне втручання (а.с.23). Як вказано у медичному документі, звертався за наслідками травми 27.10.1995 року, отриманої під час попадання руки під колесо автобуса ДНУ 96-84.
В подальшому, а саме в період з 19.01.1998 року по 12.02.1998 року, позивач находився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні 11-ої міської лікарні, з діагнозом: пост травма, деформірований артроз правого локтевого суглоба. В епікризі зазначено, що пацієнт відчуває посилення болю після травми плечового та локтевого суглобів, які отримав, попавши під колеса автобуса (а.с.24).
20.02.1996 року ОСОБА_1 пройшов первинний огляд медико-соціальною експертною комісією, якою йому було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20 % з 20.02.1996 року по 01.03.1998 (а.с.20). У висновку МСЕК зазначено, що втрата професійної працездатності пов`язана з каліцтвом.
При повторному огляді 15.12.2004 року позивачу було встановлено ступень втрати працездатності 20 % безстроково (а.с.21).
Суд, частково задовольняючи позов позивача до АТ «ПівдГЗК», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що нещасний випадок, внаслідок якого відповідачу встановлено втрату професійної працездатності, стався з позивачем на підприємстві відповідача і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. 
Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 р. № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 20 лютого 1996 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року.
У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.
Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6700 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 33 500 грн., а максимальний 1 340 000 грн.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 з 24.07.1992 року по 27.01.1999 року працював слюсарем - ремонтником Агломераційного цеху ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є відповідач. Позивач звільнився з підприємства 27.01.1999 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.9-15).
31 жовтня 1995 року комісією з розслідування нещасного випадку складено Акт № 21 про нещасний випадок за формою Н-1, згідно з яким 27 жовтня 1995 року 06 год. 5 хв. на зупинці комбінатського автобусу в м. Інгулець, при під`їзді автобуса під управління водієм автоцеху ОСОБА_2 до місця посадки працівників для їх перевезення з міста Інгулець до місця роботи, натовпом був збитий з ніг слюсар-ремонтник ОСОБА_1 , При падінні якого права рука потрапила під переднє праве колесо автобуса, що не зупинився, і була травмована.
Причинами нещасного випадку зазначено «Інші», вид події «Інші», працівники, які допустили порушення законодавства та інших нормативних актів з охорони праці, відсутні.
В пункті 13.2 вказаного Акту зазначено про відсутність вини підприємства і потерпілого. Водночас, джерелом нещасного випадку в п.11.4 Акту зазначено автобус МАН -200 1978 року випуску, Німеччина (а.с.16-19).
20.02.1996 року ОСОБА_1 пройшов первинний огляд медико-соціальною експертною комісією, якою йому було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20 % з 20.02.1996 року по 01.03.1998 (а.с.20). У висновку МСЕК зазначено, що втрата професійної працездатності пов`язана з каліцтвом.
При повторному огляді 15.12.2004 року позивачу було встановлено ступень втрати працездатності 20 % безстроково (а.с.21).
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки втрата працездатності позивача сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення безпечних умов праці відповідно до нормативно-правових актів, саме на відповідача покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.            
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває незручності в зв`язку з отриманим професійним каліцтвом. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним.
Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з нещасним випадком на виробництві відповідача, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, станом на 20 лютого 1996 року втратив професійну працездатність у розмірі 20 %, згодом втрата професійної працездатності позивачу встановлена у розмірі 20 % безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, періодично проходить лікування. 
Зокрема, враховуючи характер отриманого каліцтва на підприємстві відповідача, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 20 %, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тяжкість наслідків отриманого каліцтва, наявність фізичних страждань позивача, що в свою чергу викликають моральні страждання, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування   моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
Тому колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача щодо незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, оскільки він не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та є необґрунтованим, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначеного судом розміру морального відшкодування із зменшенням його розміру з 60 000 грн. до 40 000 грн., який буде відповідати засадам розумності, справедливості та виваженості. 
При цьому колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідача про те, що не позивач не довів наявність причинного зв`язку між шкодою здоров`ю, заподіяною йому нещасним випадком, та діями відповідача, і внаслідок чого відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки хоч в Акті про нещасний випадок за формою Н-1 і відсутній висновок про наявність вини відповідача у його настанні, але, джерелом нещасного випадку зазначений Автобус МАН-200, належність якого підприємству, правонаступником якого є відповідач, та нещасний випадок стався на підприємстві відповідача. 
Отже, оскільки травму позивач отримав в зв`язку з дією автотранспортного засобу підприємства, який є джерелом підвищеної небезпеки та на території підприємтсва відповідача, у відповідача виникає обов`язок з відшкодування завданої шкоди.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 60 000 грн. до 40 000 грн.
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому має бути залишено без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2022 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 60 000 грн. до 40 000 (сорок тисяч гривень) грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текс постанови складено 08 червня 2022 року. 

Головуючий:

Судді: