КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа №754/16857/20                                             Головуючий у 1 інстанції: Гринчак О.І.
провадження №22-ц/824/5838/2022                                    Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
25 травня 2022 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 11 вересня 2010 року між нею (позивачкою) та відповідачем був укладений шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_4 . 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. 
Зазначала, що з початку 2014 року відповідач не підтримує спілкування з позивачкою, зовсім не цікавиться долею та життям сина, не контактує жодним чином засобами ні поштового, ні телефонного зв`язку, жодним чином не допомагав і не допомагає в утриманні дитини, взагалі не приймає участь у його вихованні. 
Позивачка не зверталася до суду задля стягнення аліментів, оскільки ще за шлюбного життя відповідач був помічений за вживанням наркотичних засобів і всі гроші витрачались на них.
На даний час ОСОБА_3 проживає разом зі своєю мамою, братом та племінником, майна та постійного заробітку не має. Фактично обов`язки батька виконує ОСОБА_5 , з яким позивачка та її малолітній син проживають однією сім`єю. 
Вказувала, що ОСОБА_4 називає «батьком» ОСОБА_5 , який і займається його утриманням і вихованням, як рідного сина. До школи дитину водить лише мама, що підтверджується довідкою з навчального закладу, а батька там взагалі не бачили і не знають. 
Відповідач у справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця проживання дитини, а зі сторони позивачки ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийнятті участі батька у вихованні, проте відповідач взагалі не приймає участі у вихованні дитини та ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо матеріального забезпечення дитини.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 -представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.
Скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи (зокрема, про неможливість застосування п.4 ч.1 ст.164 СК України у зв`язку із зняттям відповідача з наркологічного обліку на підставі настання ремісії, відсутності вини відповідача у неучасті його у вихованні сина у зв`язку із проведеною у 2013 році операцією).
Вважає, що при ухваленні рішення суд визнав встановленими обставини, які є недоведеними, зокрема, наявності у відповідача реального інтересу на збереження зв`язків з сином, а також можливості зміни його поведінки відносно дитини в кращу сторону.
Також, суд не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема проігнорував факт наявності у відповідача значної заборгованості за аліментами, що як самостійно, так і в сукупності з іншими обставинами є підставою для позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що до стягнення аліментів позивачка вдалась лише після пред`явлення позову у даній справі.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що батько ОСОБА_3 може змінити свою поведінку у кращу сторону відносно свого сина ОСОБА_4 , позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки як для батька, так і для дитини, а застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав, покликане захистом інтересів дитини.
Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що 11 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1099.
Від шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 12).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року у справі №754/14405/15-ц шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. У рішення вказано, що сімейні стосунки припинено близько трьох років тому (т.1, а.с.21).
Батько дитини, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Мати ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , в орендованій квартирі згідно з договором оренди квартири у фізичної особи від 02 травня 2017 року (т.1, а.с.15-20).
Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Фактично проживає разом з мамою ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно з довідкою, виданою Дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №768 Деснянського району міста Києва, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №768 Деснянського району міста Києва від вересня 2013 року до травня 2017 року. За цей період ОСОБА_4 показав себе як комунікабельну, активну дитину. До садочка завжди приводила мама - ОСОБА_2 , регулярно і відповідно до режиму і розпорядку дня. Забирала також тільки мама, хлопчик завжди радісно зустрічав її і з задоволенням ділився враженнями, отриманими за день. Батько дитини жодного разу до садочку не з`являвся, з директором або вихователями не спілкувався, про стан і успіхи сина не дізнавався (т.1, а.с. 22).
Відповідно до даних довідки про участь батьків учня 4-Б класу ОСОБА_4 у шкільному житті дитини, підписаної директором школи І-ІІІ ступенів №270 Деснянського району міста Києва Коломієць П.П., а також класним керівником ОСОБА_7 , ОСОБА_4 регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута. Мама дитини ОСОБА_2 постійно спілкується з педагогами, які навчають сина, та цікавиться шкільним життям дитини. Батько ОСОБА_3 контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, і з вчителями не спілкується. Дитину до школи приводять і забирають мама або бабуся (т.1, а.с.23).
За довідкою, наданою 08.12.2020 року керівником гуртка ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період від 2016 року до 2019 року відвідував Центр дитячої та юнацької творчості Деснянського району, гурток «Козаки» (базова акробатика). За час занять показав себе як дитина, яка вихована, дисциплінована, доброзичлива та дуже старанна. За період часу керівник зрозумів, що дитину треба переводити на новий рівень спортивного життя. Батькам порекомендував здати ОСОБА_4 в спортивну школу (ДЮСШ), там він більш професійно буде займатися спортивною акробатикою. Весь цей час питаннями його виховання займалися: мама ОСОБА_2 , цивільний чоловік ОСОБА_5 , бабуся ОСОБА_9 та дідусь ОСОБА_10 (т.1, а.с. 24).
Відповідно до виписки з історії хвороби №0252/13, наданої Київською міською клінічною лікарнею «Київський міський центр серця» (відділення набутих вад серця), у січні 2013 року ОСОБА_4 проведено операцію - протезування аортального (ATS - 22) митрального (ATS 29), протезування тристулкового клапана біопротез (т.1 а.с. 89).
З медичних карток №2599, 4263 ОСОБА_3 , наданих КНП «Київська міська клінічна лікарня №2» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вбачається, що відповідач від 29.09.2010 до 18.10.2010 року та від 15.11.2012 року до 19.11.2012 року перебував на лікуванні з діагнозом «пневмонія» у вказаному медичному закладі (т.1, а.с.125-154).
Встановлено, що КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на виконання вимог ухвали суду надано копії медичної карти стаціонарного хворого (ф.№003/о) №6591 про перебування на лікуванні у денному стаціонарі від 28.09.2006 року до 01.11.2006 року ОСОБА_3 та медичної карти стаціонарного хворого (ф.№003/о) №496 про перебування на лікуванні у наркологічному відділенні №5 від 05.03.2021 року до 09.03.2021 року ОСОБА_3 (т.1, а.с.198-238).
Згідно з даними первинної облікової документації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ., перебував на наркологічному диспансерному обліку у КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» від березня 2007 року до березня 2021 року з діагнозом F11.2 Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів (Синдром залежності) (т.1, а.с. 197).
Відповідно до наданої КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) медичної документації останнє вживання препаратів відповідачем зафіксовано у вересні 2012 року; ремісія від 2012 року (т.1 на звороті а.с.207). Згідно з результатами лабораторних досліджень від 09.03.2021 року у зразках біологічного середовища ОСОБА_3 наркотичних засобів або лікарської речовини не виявлено (т.1, а.с.212).
У березні 2021 року ОСОБА_3 знятий з наркологічного диспансерного обліку у зв`язку з ремісією.
Свідок ОСОБА_11 показав, що з позивачка є хрещеною матір`ю його доньки, знайомий з позивачкою більше 6 років, батька ОСОБА_4 ніколи не бачив, з позивачкою говорили про те, що батько не приходить до сина. Цивільний чоловік позивачки - ОСОБА_5 забезпечує її сина.
Із копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 02.12.2021 року у виконавчому провадженні №65323002/6 вбачається наявність заборгованості зі сплати аліментів у відповідача за судовим наказом №754/3178/21 від 09.03.2021 року, виданим Деснянським районним судом міста Києва, за період від 02.2021 року до 11.2021 року у розмірі 50 433 грн. 50 коп.
Відповідач у квітні 2021 року звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про участь у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї.
Розпорядженням від 04.06.2021 №301 відмовлено ОСОБА_3 у визначенні графіку його участі у вихованні малолітньої дитини, ОСОБА_4 , посилаючись на висновок Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та рішення комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол від 27.05.2021 року №11) (т.2, а.с.1).
Висновок №102/02/38-3533 від 08.06.2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав мотивований тим, що батько свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи, не цікавиться його життям та здоров`ям, не утримує матеріально (т.1, а.с.243-247).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції (995_004) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78) (параграф 54).
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», параграф 49).
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 23 листопада 2021 року у справі № 592/17972/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Проте, колегія суддів не може погодитися з тим, що суд першої інстанції критично оцінив висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав  ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав немає. 
Так, у 2012 році через вживання відповідачем наркотичних речовин, відсутність заробітку та належного догляду за дитиною сторони припинили сумісне проживання.
У вказаний період під час спілкування відповідач в більшості випадків перебував під дією психотропних речовин. Скаржився, що не розуміє мови дитини, що йому нудно з сином, не міг з ним знаходитись довгий час.
Від кінця 2013 року ОСОБА_3 повністю перестав цікавитись долею сина і приймати хоча б якусь участь у його житті. Не контактував жодним чином засобами ні поштового, ні телефонного зв`язку, жодним чином не допомагав і не допомагає в утриманні дитини, взагалі не приймає участь у його вихованні.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.
На даний час  ОСОБА_3 проживає разом зі своєю мамою, братом та племінником, майна та постійного заробітку не має.
Фактично обов`язки батька викопує ОСОБА_5 - чоловік позивачки. ОСОБА_4 називає «батьком» ОСОБА_5 який і займається його утриманням і вихованням, як рідного сина.
У зв`язку з неприйняттям участі відповідачем у житті сина позивачка вимушена була звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 і лише після отримання інформації про розгляд справи відповідач згадав, що має сина.
З урахуванням поданої Позивачем заяви про доповнення підстав позову. Позивачка просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 з підстав визначених п.2 (ухилення від обов`язків щодо виховання дитини) та п.4 (хронічна наркоманія) ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України.
Дійсно, як вірно відзначив Деснянський районний суд м. Києва в оскаржуваному рішенні, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.
Проте, конкретні обставини даної справи та докази, що містяться в її матеріалах, підтверджують необхідність застосування такого крайнього заходу в інтересах дитини.
Здійснюючи розгляд справи, суд першої інстанції невірно оцінив наявні докази і дійшов помилкових висновків, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Так, відмовляючи в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відповідача з підстав, визначених п.4 ч.1 ст.164 СК України, Деснянський районний суд м. Києва дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи.
А саме, вирішуючи справу, суд першої інстанції, незважаючи на тривалість перебування відповідача на обліку у лікаря нарколога з причин регулярного вживання наркотичних засобів аж до виникнення залежності від них та пов`язаних із такою залежністю психічних та поведінкових розладів, вищевказані докази відхилив, взявши до уваги лише те. що станом на час винесення судом рішення відповідач знятий з наркологічного диспансерного обліку, що за висновком суду унеможливлює застосування п.4 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України.  
Проте, відповідач знятий з наркологічного диспансерного обліку тільки після початку розгляду справи про позбавлення його батьківських прав.
При цьому, зняття з наркологічного диспансерного обліку у зв`язку з ремісією не означає, що людина повністю вилікувалася від наркологічної залежності. Це тимчасовий період хронічного захворювання, після якого в будь-який момент може знову наступити рецидив. 
Людина, яка мас хронічне рецидивуюче захворювання - залежність від опіоїдів повинна постійно, пожиттєво проходити підтримуюче лікування. А враховуючи специфіку такого захворювання, та можливу наявність інших супутніх захворювань і психічних розладів, вона не може бути достойним прикладом для своєї дитини. 
Невірно оцінивши докази, суд відхилив висновок опіки та піклування, яким визначено про доцільність в інтересах дитини позбавити відповідача батьківських прав, та дійшов помилкового висновку про те, що відповідач може змінити свою поведінку по відношенню до сина в кращу сторону.
Що стосується операції, то її було проведено ще 24.01.2013 року, а виписано ОСОБА_14 з лікарні - 07.02.2013 року. Серед рекомендацій вказується медикаментозне підтримуюче лікування, помірне навантаження, періодичний огляд у лікаря, тощо. Вказівок щодо необхідності постійно перебувати вдома і не вставати з ліжка, обмеживши пересування - не зазначено. Нездатність до пересування чи повна залежність від інших осіб внаслідок захворювання, є підставою для віднесення особи до І групи інвалідності. Доказів того, що Відповідач визнаний особою з І групою інвалідності останнім не надано.
За вказаних обставин, проведення оперативного лікування у січні-лютому 2013 року не звільняє відповідача від обов`язку виховання та утримання сина.
Крім того, садочок дитини знаходився навпроти будинку відповідача, про місце проживання позивачкиіз сином було відомо матері ОСОБА_3 . При тому, як і мама відповідача, він міг зв`язуватись з дитиною засобами телефонного зв`язку.
Також, у 2015 році, під час розгляду справи №754/14405/15-ц про розірвання шлюбу між сторонами  ОСОБА_3 був особисто присутній на засіданні. Дана обставина підтверджується копією рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року у справі №754/14405/15-ц (додаток до відповіді на відзив). Зазначеним спростовуються доводи відповідача про неможливість пересування і виходу на вулицю.
При цьому жодних дій ні у 2015 році ні пізніше, які б підтверджували справжнє бажання батька спілкуватись з дитиною, відповідачем не було вчинено. Жодних доказів на підтвердження вчинення таких дій відповідачем суду не надано.
Щодо врахування судом факту звернення відповідача до органу опіки та піклування для встановлення графіку його участі у вихованні дитини, то таке звернення вчинено ним в період судового розгляду даної справи, а саме, після надання Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації висновку щодо доцільності позбавлення Відповідача батьківських прав.
Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.06.2021 № 301 відповідачу було відмовлено у визначенні графіку його участі у вихованні дитини.
Так. за результатами вивчення наявних в матеріалах доказів, після проведення обстеження умов проживання дитини, проведення засідання, вислуховування пояснень ОСОБА_3 .. Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, було надано суду письмовий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .
Зазначений висновок №102/02/38-3533 від 08.06.2021 про доцільність позбавлення батьківських прав мотивований тим, що батько свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи, не цікавиться його життям та здоров`ям, не утримує матеріально.
Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації під час одного з судових засідань надала пояснення, що відповідач не вживав ніяких дій, щоб спілкуватися з сином та постійно звинувачував позивачку, що вона не приводить до нього дитину додому. Дитина не знає свого біологічного батька та називає батьком цивільного чоловіка позивачки. Вказала, що комісія одноголосно прийняла рішення про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідач звернувся із заявою щодо його участі у вихованні дитини, однак плану дій щодо того, як він буде спілкуватися з сином, у нього не має.
Оскільки комісія прийняла рішення про доцільність позбавлення батьківських прав, тому відповідачу було відмовлено у його заяві щодо участі у вихованні дитини. Представник третьої особи зауважила, що спілкування з батьком, якого дитина не знала, може вплинути на її психологічний стан.
Незважаючи на зазначене, а також на те, що до моменту звернення позивачки з даним позовом відповідач не вчиняв жодних дій, направлених па спілкування з дитиною, та й не має практичного уявлення, а відтак і фактичних намірів щодо встановлення з дитиною зв`язку, факт звернення відповідача суд оцінив як доказ наявності у останнього інтересу до збереження зв`язків з сином.
 Ще за спільного життя сторін ОСОБА_3 не вкладав коштів в утримання сім`ї та сина і сторони навіть проживали в квартирі батьків позивача. Все, що відповідач заробляв, витрачалось на наркотичні засоби. Саме тому позивачка не бачила сенсу звертатись до суду з позовом або заявою щодо стягнення аліментів з ОСОБА_3 .
Проте, після початку розгляду справи щодо позбавлення батьківських прав відповідач заявив, що бажає приймати участь у вихованні та утриманні сина. Саме тому, на підтвердження того, що фактичної участі в утриманні сина відповідач не несе і немає наміру нести, ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
За час розгляду даної справи Деснянським районним судом міста Києва було видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на підставі якого 06.05.2021 року було відкрито виконавче провадження №65323002. Проте, відповідачем жодного разу не було перераховано кошти на сплату аліментів. Станом на 01.12.2021 року загальний розмір заборгованості у виконавчому провадженні №65323002 становив 50 433 грн. 50коп.
Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини. її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі: не виявляють інтересу до її внутрішнього світу: не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, включає в себе, як додаткову підставу для позбавлення батьківських прав, свідоме нехтування ними своїми обов`язками щодо утримання дитини. Забезпечення необхідного харчування, лікування, фізичного розвитку, не можливе без матеріального забезпечення.
Ігноруючи вказану обставину, суд дійшов безпідставного висновку про те, що відповідач може змінити своє відношення до дитини в кращу сторону.
Верховний Суд у своїй постанові від 29.09.2021 року у справі №459/3411/18 зазначив, що лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не надав жодних доказів, які б свідчили про його дійсне бажання змінитися та приймати участь у вихованні та утриманні сина. Даючи пояснення, відповідач не надав жодного плану дій, яким чином він бажає чи вважає за можливе відновити спілкування з сином, не зміг привести жодних тем такого спілкування, не навів форм участі у яких він бажає проводити спілкування з сином. 
Відхиляючи висновок органу опіки та піклування, яким визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, суд послався лише на те, що вказаний висновок наданий суду після отримання судом медичної документації щодо відповідача, яка суттєво вплинула на результати вказаного висновку. Тим самим, вказавши на упередженість ставлення працівників Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до відповідача, як до особи з наркотичною залежністю.
Проте, наданий висновок орган опіки та піклування мотивував не тільки наявністю у відповідача наркотичної залежності, а й ухиленням останнього від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
Тому незгода суду з висновком органу опіки та піклування, зазначена в рішенні, є необгрунтованою.
При цьому, невиконання відповідачем батьківських обов`язків відносно сина є умисним.
Так, відповідач проживав і проживає в одному районі з позивачкою та дитиною. Мама відповідача підтримувала спілкування з онуком, а тому була обізнана і про місце проживання і про те, в якому садочку, а потім школі навчався ОСОБА_4 . Посилання на хворобу і не можливість виходити з дому спростовуються рекомендаціями у медичній виписці і особистим прибуттям у судове засідання під час слухання справи про розлучення. 
Отже, відповідач мав можливість відвідувати дитину у садочку, а потім у школі. Мав можливість дзвонити і цікавитись життям енна. Якщо навіть припустити, що мати була проти побачень відповідача з сином, він міг звертатись до органу опіки і піклування, поліції, суду, вихователів, вчителів, директорів у садочку, школі. Якщо навіть не міг приходити особисто, мав можливість звертатись письмо. Дані дії та письмові докази на підтвердження таких дій, або покази свідків свідчили б про бажання батька приймати участь у вихованні сина. Проте, жодних таких дій, починаючи з переїзду відповідача від ОСОБА_2 та сина та до самого звернення позивачки до суду з позовом, не було вчинено.
Подальше збереження зв`язків дитини з відповідачем за вищевказаних обставин буде суперечити інтересам дитини.
Зокрема, ОСОБА_3 був відсутній у житті дитини більше восьми років. На даний час ОСОБА_4 вже виповнилось 11 років. Отже, основне становлення дитини та самопізнання як окремої особистості відбулось за відсутності біологічного батька. Вихованням та забезпеченням дитини з народження займались його мати, бабуся та дідусь. Зараз його вихованням та забезпеченням, як батько займається цивільний чоловік позивача - ОСОБА_5 .
Дитина знає, що у нього є біологічний батько, він підтримує спілкування з бабусею - мамою відповідача. Про біологічного батька не цікавиться і не відчуває потреби у його присутності та спілкуванні з ним.
В дитини вже сформувалося коло близьких людей, які його люблять, приймають участь у всіх аспектах його життя, вчать з ним уроки, підтримують на змаганнях, допомагають ставати самостійним та дорослим. В ОСОБА_4 є приклад достойних чоловіків - це дідуся та ОСОБА_5 якого він називає «батьком».
Підлітковий вік є першим перехідним періодом від дитинства до зрілості. Якісні зміни, що відбуваються в інтелектуальній та емоційній сферах особистості підлітка (інтенсивний, нерівномірний розвиток і ріст організму, особистісні новоутворення та ін.). породжують новий рівень його самосвідомості, потреби у самоствердженні, рівноправному і довірливому спілкуванні з ровесниками і дорослими.
Відповідач власною поведінкою та способом життя не здобув позитивної репутації.
За весь період розгляду справи відповідач не довів, що бажає дійсно приймати участь у житті сина, навіть не почав сплачувати аліменти на утримання ОСОБА_4 . Всі дії відповідача зводились лише до заперечення проти позову. Ні суду, ні органу опіки і піклування відповідач не зміг надати плану дій щодо свого виправлення та встановлення зв`язку із сином.
Заперечення проти позову та пов`язані з цим дії відповідача викликані винятково його бажанням самоствердитися, знайти виправдання своїй поведінці, та продиктовані егоїстичними мотивами недопущення оцінки суспільством його як «поганого» батька.
При цьому реальних дій участі у житті дитини Відповідач не вчиняв, плану дій. направлених на встановлення зв`язку з дитиною він не має, а власну позицію обгрунтовує не з точки зору якнайкращого врахування інтересів дитини, а лише особистими правами як батька.
В жодному із засідань відповідач не визнав своєї особистої вини в тому, що не приймав та не приймає участі у вихованні дитини. Натомість покладав вину на обставини, позивачку, здоров`я, тощо.  
Розглядаючи справу суд першої інстанції залишив поза увагою особу відповідача, яка не має позитивної оцінки суспільства, потенційний вплив такого батька на дитину не лише у випадку реального спілкування, а й у випадку подальшого формального існування спорідненості дитини з батьком, та вирішив справу не на користь інтересів дитини.
Проте, головним аспектом у вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав є забезпечення якнайкращих інтересів диніни.
Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство. материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої сгагті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1)     не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування:
2)     ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3)      жорстоко поводяться з дитиною:
4)      є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5)     вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва:
6)      засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами. що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин, має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини с похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й. у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (груші доказів).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини. її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу: не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, гак і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Суд на перше місце мас ставити «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може були необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага мас бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У справі «Ilya Lyapinv. Russia» (Ілля Лягіін проти Росії) ЄСГІЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.
Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
До також висновку прийшов Верховний Суд під час розгляду справи №459/3411/18 від 29.09.2021 року.
Також Верховний Суд зауважив, що лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №398/4299/17. від 16.06.2021 у справі № 315/1279/19. від 02.08.2021 у справі №331/8310/15.
Отже, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи (зокрема, про неможливість застосування п.4 ч.1 ст.164 СК України у зв`язку із зняттям відповідача з наркологічного обліку на підставі настання ремісії; відсутності вини відповідача у неучасті його у вихованні сина у зв`язку з проведеною у 2013 році операцією).
При ухваленні рішення суд визнав встановленими обставини, які є недоведеними (зокрема, наявності у відповідача реального інтересу на збереження зв`язків із сином, а також можливості зміни його поведінки відносно дитини в кращу сторону).
Судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи (зокрема проігноровано факт наявності у відповідача значної заборгованості за аліментами, що як самостійно, так і в сукупності з іншими обставинами є підставою для позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що до стягнення аліментів позивачка вдалась лише після пред`явлення позову у даній справі).
Також суд не мотивував належним чином підстави відхилення ним висновку органу опіки та піклування, чим порушив приписи ч.6 ст.19 СК України, ст.ст.263, 265 ЦПК України.
Розглядаючи справу, суд не застосував приписи ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року щодо особливої уваги до інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають над інтересами батьків.
Крім того, судом не врахованро останню практику Верховного Суду в контексті того, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею. а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (постанова ВС у справі №459/3411/18 від 29.09.2021 року).   
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.
Колегія  суддів з  урахуванням всіх  обставин справи,  наявних доказів  в матеріалах справи вважає за необхідне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд,-  
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позбавити батьківських прав  ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 07 вересня 2000 року, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 31 травня 2022 року.

Головуючий:  

Судді: