ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року 
м. Київ
cправа №  911/2961/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:
Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» - Варданяна А.А.,
Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд» - не з`явився, 
Приватного підприємства «Ново-Ком» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 (у складі колегії суддів: Чорногуз М.Г. (головуючий), Агрикова О.В., Мальченко А.О.)
та рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 (суддя Карпечкін Т.П.)

у справі № 911/2961/19
за позовом  Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»
до Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного підприємства «Ново-Ком»,
про визнання недійсним договору та додаткової угоди,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз») звернулося до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд» (далі - ПрАТ «Укргазбуд»), у якому просило:
- визнати недійсним з моменту укладення договір підряду від 05.10.2010 № 1086, укладений між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Публічним акціонерним товариством «Укргазбуд»;
- визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду від 29.12.2011 № 3/1429 до договору підряду від 05.10.2010 № 1086, укладену між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Публічним акціонерним товариством «Укргазбуд».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюваний договір підряду суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, порушує принципи добросовісності, розумності та справедливості, а також цей правочин не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, у зв`язку з тим, що ПрАТ «Укргазбуд» незаконно заволоділо грошовими коштами позивача в розмірі вартості будівельних матеріалів та обладнання, отриманих відповідачем за нереальними господарськими операціями; на укладення цього правочину, як значного, не було отримано письмового погодження від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України, отже, відповідно до положень частин 1, 5 статті 203, частини 1 статті 207, частин 1, 2 статті 215, частини 1 статті 216, статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) наявні правові підстави для визнання зазначеного договору недійсним.
У частині обґрунтування підстав позову щодо недійсності додаткової угоди від 29.12.2011 № 3/1429 до договору підряду від 05.10.2010 № 1086, позивач посилався на те, що при її укладенні сторони не було дотримано загальних вимог цивільного законодавства, які регулюють питання дійсності правочинів (частина 1 статті 203 ЦК) та спеціальні вимоги, що містяться в окремих законодавчих актах (стаття 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» (у відповідній редакції), при цьому на момент укладення цієї угоди жодних підстав для зміни такої істотної умови договору підряду як строк його дії не існувало.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.12.2019 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне підприємство «Ново-Ком» (далі - ПП «Ново-Ком»).
ПрАТ «Укргазбуд», заперечуючи проти позову, заявило про застосування позовної давності.
Рішенням Господарського суду Київської області від 19.06.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 25.03.2021 зазначені судові рішення скасовано, справу № 911/2961/19 направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.
За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Київської області від 30.06.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022, позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір підряду від 05.10.2010 № 1086, укладений між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Публічним акціонерним товариством «Укргазбуд»; визнано недійсною з моменту укладення додаткову угоду від 29.12.2011 № 3/1429 до договору підряду від 05.10.2010 № 1086, укладену між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Приватним акціонерним товариством «Укргазбуд».
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанції, у травні 2022 року ПрАТ «Укргазбуд» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» відмовити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2022 поновлено ПрАТ «Укргазбуд»  строк на касаційне оскарження судових рішень у справі № 911/2961/19; відкрито касаційне провадження у справі № 911/2961/19 за касаційною скаргою ПрАТ «Укргазбуд» з підстав, передбачених  пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.07.2022.
АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» у відзиві на касаційну скаргу зазначило про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, безпідставність доводів касаційної скарги, тому просило касаційне провадження в частині оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК закрити, а в частині оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.07.2022 розгляд касаційної скарги ПрАТ «Укргазбуд» на постанову   Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022   та рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 у справі № 911/2961/19 відкладено на 20.07.2022.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.07.2022 задоволено клопотання ПрАТ «Укргазбуд» про проведення судового засідання у справі № 911/2961/19 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Роз`яснено заявникові, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
У судовому засіданні 20.07.2022 представник ПрАТ «Укргазбуд» Михайлов Т.М., який подав клопотання про проведення судового засідання у справі № 911/2961/19 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з технічних причин не мав можливості доєднатися до судового засідання в режимі відеоконференції, про що повідомив Суд засобами телефонного зв`язку.
Оскільки, відповідно до частини 5 статті 197 ГПК ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, про що ПрАТ «Укргазбуд» було роз`яснено в ухвалі Суду від 15.07.2022, суд касаційної інстанції вважає за можливе розглянути касаційну скаргу за відсутності зазначеного представника. 
ПП «Ново-Ком» в судове засідання свого представника не направило.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок сторони, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає розгляду справи по суті.
Як свідчать матеріали справи ПП «Ново-Ком»  в установленому порядку повідомлено про дату, час і місце судового засідання.
В Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2022 про відкриття касаційного провадження у справі № 911/2961/19 та призначення касаційної скарги до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.07.2022 було оприлюднено 07.06.2022; відповідну інформацію, у тому числі про відкладення розгляду касаційної скарги у цій справі на 20.07.2022 було розміщено на офіційному вебсайті  Верховного Суду.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, відсутність клопотання третьої особи в порядку статті 197 ГПК, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 05.10.2010 між Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» (найменування змінено на АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»; замовник) та Акціонерним товариством фірмою «Укргазбуд» (найменування змінено на ПрАТ «Укргазбуд»; підрядник) укладено договір підряду № 1086, за умовами якого предметом цього договору є виконання будівельно-монтажних робіт з придбанням і подальшим монтажем обладнання об`єкта «Заміна ділянки магістрального газопроводу Ялта-Алушта в районі зсувної ділянки на    ПК    242» (пункт 1.1); всі необхідні матеріали і обладнання для виконання робіт замовляються і постачаються підрядником (пункт 1.3); ціна предмета договору є приблизною (динамічною) і становить 10 409 722,59 грн (з ПДВ) і складається із договірної ціни (додаток № 1) та вартості обладнання відповідно до Специфікації обладнання (додаток № 2) 2 378 313,20 грн (з ПДВ) (пункт 2.1); розрахунки за виконані роботи здійснюються щомісячно згідно з актами приймання виконаних будівельно-монтажних робіт (№ КБ-2в) і довідками про вартість виконаних будівельних робіт/і витрат/ (№ КБ-3), затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 04.12.2009 року № 554, протягом десяти календарних днів після підписання вказаних документів (пункт 3.1).
У пункті 3.2 договору визначено, що вартість змонтованого обладнання, придбаного підрядником за власні кошти і включеного в довідку про вартість виконаних будівельних робіт /і витрат/ (Ф № КБ-3), підтверджується актом змонтованого обладнання. В акт змонтованого обладнання включається перелік змонтованого обладнання, його кількість і вартість, підтверджена бухгалтерськими документами, із зазначенням позиції монтажу обладнання згідно з актом приймання виконаних будівельних робіт (№ КБ-2в) з наданням паспортів та/або сертифікатів якості, що підтверджують відповідність придбаного обладнання державним стандартам і проектній документації. Перелік і кількість обладнання повинні відповідати Специфікації обладнання.
Вартість матеріально-технічних ресурсів підтверджується бухгалтерськими документами. Матеріали, які придбаває підрядник для виконання робіт на об`єкті, повинні бути новими (пункт 3.5 договору).
Підрядник зобов`язався приступити до виконання робіт протягом 10 днів з моменту підписання договору, за умови передачі замовником проектно-кошторисної документації і в повному обсязі виконати роботи, які становлять предмет договору, протягом 360 календарних днів відповідно до Календарного графіку (пункт 4.1 договору).
Згідно з пунктом 5.1 договору за результатами виконаних за поточний місяць робіт підрядник складає акт прийняття виконаних будівельно-монтажних робіт (№ КБ-2в), довідку про вартість виконаних робіт /і витрат/ (№ КБ-3), акт змонтованого обладнання (при виконанні за звітний період робіт з монтажу обладнання), документи згідно з пунктами 3.4 і 3.5 договору та передає на підпис замовнику.
Відповідно до пунктів 5.2-5.4 договору замовник протягом трьох днів розглядає акти та підписує їх або надає мотивовану відмову. У випадку мотивованої відмови замовника прийняти роботи, замовник і підрядник спільно визначають строк, протягом якого підрядник за свій рахунок усуває недоліки. У випадку не надання замовником письмової мотивованої відмови у строк, встановлений пунктом 5.2 договору, роботи вважаються прийнятими замовником у повному обсязі.
Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2011 (пункт 12.1 договору).
Зазначений договір підписано зі сторони замовника начальником департаменту капітального будівництва та облаштування родовищ Сазикіним С.М. та зі сторони підрядника директором структурного підрозділу «Факел» АТФ «Укргазбуд» Бондаренко В.І.
Також між сторонами підписано додатки № № 1-3 до зазначеного договору, а саме щодо договірної ціни, графіку виконання робіт на об`єкті та специфікації обладнання. 
15.06.2011 і 06.10.2011 між сторонами укладено додаткові угоди № 1/634, № 2/1115  до договору № 1086 про внесення змін у частині, що стосується нової назви та нових платіжних реквізитів замовника та підрядника.
29.12.2011 між сторонами укладено додаткову угоду № 3/1429 до договору № 1086, відповідно до якої сторони дійшли згоди про внесення наступних змін і доповнень: пункт 13.2 договору № 1086 викладено у наступній редакції: « 13.2. Істотні умови договору не повинні змінюватись після його підписання до повного виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: зменшення об`єму робіт у залежності від реального фінансування; поліпшення якості робіт, якщо поліпшення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі; продовження строку дії договору і строку виконання робіт за договором при виникненні об`єктивних обставин, які зумовили причини такого продовження, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі»; пункт 12.1. договору № 1086 викладено в наступній редакції: « 12.1. Даний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 01.07.2012»; решта умов договору № 1086 залишена без змін і є обов`язковими для виконання сторонами.
28.05.2012 між сторонами укладено додаткову угоду № 4/528 до договору № 1086 у частині щодо зміни банківських реквізитів підрядника.
На підтвердження придбання відповідачем необхідного обладнання та будівельних матеріалів у матеріалах справи наявні, зокрема копії договорів купівлі-продажу № 4/02 від 01.02.2011, № 03/01 від 01.03.2011, № 17/03 від 10.03.2011, укладені між ПП «Ново-Ком» та відповідачем.
Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» до ПрАТ «Укргазбуд» про визнання недійсним з моменту укладення договору підряду від 05.10.2010 № 1086, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Публічним акціонерним товариством «Укргазбуд», та додаткової угоди від 29.12.2011 № 3/1429 до договору підряду від 05.10.2010 № 1086, обґрунтована тим, що договір підряду суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, порушує принципи добросовісності, розумності та справедливості, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, вчиненого за відсутності погодження Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України, що відповідно до положень частин 1, 5 статті 203, частини 1 статті 207, частин 1, 2 статті 215, частини 1 статті 216, статті 228 ЦК є підставою для визнання цього правочину недійсним. 
Також позивач додатковою обставиною, яка свідчить про вчинення правочину від 05.10.2010 № 1086 з метою, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, у тому числі порушення інтересів держави в частині, що стосується використання державних коштів, є те, що станом на момент укладання оспорюваного договору, яким визначений обсяг будівельних робіт та вартість будівельних робіт по об`єкту «Заміна ділянки магістрального газопроводу Ялта-Алушта в районі зсувної ділянки на ПК  242», не було проведено дослідницькі роботи з обстеження зсувних та зсувонебезпечних ділянок і визначення напруженого стану магістрального газопроводу (МГ) Сімферополь-Севастополь ПК 90 - ПО, ПК 320, ПК  245; МГ Бахчисарай-Ялта ПК 410, ПК 260, ПК 400-406, ПК  310-320; МГ Ялта-Алушта ПК  242, 220. 
Щодо додаткової угоди, то за твердженням позивача при її укладенні сторонами не було дотримано загальних вимог цивільного законодавства, які регулюють питання дійсності правочинів (частина 1 статті 203 ЦК) та спеціальних вимоги, що містяться в окремих законодавчих актах (стаття 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» (у відповідній редакції), при цьому на момент укладення цієї угоди жодних підстав для зміни такої істотної умови договору підряду як строк його дії не існувало.
Суди розглядали справу неодноразово.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, за результатами нового розгляду справи позов задовольнив і мотивував таке рішення тим, зокрема, що оспорюваний договір підряду пов`язаний з публічними закупівлями і передбачає фінансування за рахунок державних коштів, порушення укладення такого договору свідчить про порушення публічного порядку, а з огляду на наявність обставин, зокрема, встановлених рішенням в адміністративній справі № 2а-2086/12/2670, які обґрунтовано ставлять під сумнів спроможність відповідача як підрядника виконати умови договору, відтак і реальність господарських операцій за договором, що відповідачем не спростовано - не доведено достатніми доказами спроможності та реальності договору, такі обставини свідчать про порушення публічного порядку укладення договору та відсутність наміру його реального виконання. Разом із тим матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження надання згоди правлінням позивача на укладення оспорюваного договору підряду та доказів письмового погодження такого договору акціонером позивача. Оскільки оспорюваний договір мав укладатися в межах правил про публічні закупівлі за кошти державного бюджету, відносини за таким договором не обмежуються домовленостями сторін, а й зачіпають інтереси держави, тому самі лише первинні документи, які підписані одним і тим же представником замовника без ознак їх належного схвалення особою, яку представляють, в сукупності встановлених у справі обставин, не є достатніми доказами для висновків про реальність договору. За наведених обставин суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання недійсним договору підряду від 05.10.2010 № 1086 згідно з частиною 1 статті 228 ЦК, як укладеного з порушенням публічного порядку і спрямованого на незаконне заволодіння державними коштами. Крім того, судом установлено, що відповідачем не доведено існування саме документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили продовження договору, оспорювана додаткова угода, якою продовжено строк дії договору підряду, не підпадає під виняток, наведений у пункту 4 частини 5 статті 40 Закону України «Про здійснення державний закупівель» від 01.06.2010 № 2289-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), тому є такою, що укладена з порушенням законодавства про публічні закупівлі та має ознаки наміру використання державних коштів у спосіб, що суперечить чинному законодавству, тому відповідно до статей 203, 215 ЦК є недійсною.
У поданій касаційній скарзі ПрАТ «Укргазбуд» посилається, зокрема, на неправильне застосування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору положень статей 203, 228 ЦК (щодо порушення публічного порядку), статей 92, 241 ЦК (щодо повноважень), частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (щодо реальності господарських операцій),  порушення положень статті 75 ГПК та не врахування висновків щодо застосування таких норм права при вирішенні спору у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 911/2574/18. Так, позивачем не доведено, а судами не встановлено, в чому саме полягає порушення публічного порядку при укладенні оспорюваного договору підряду, а доводи позивача щодо вчинення оспорюваного договору підряду з метою «незаконного заволодіння державними коштами» не підтверджено належними і допустимими доказами; позивачем в обґрунтування підстав позову, а судами попередніх інстанцій при наведенні мотивів для задоволення позову зазначено про укладення оспорюваного договору без згоди акціонера позивача на укладення такого договору, при цьому на підтвердження факту відсутності такого погодження позивачем не надано будь-яких доказів і таких доказів не було витребувано ані у сторін, ані у НАК «Нафтогаз України»; судами не було враховано наявність обставин (листування, прийняття робіт, їх сплата, звірка розрахунків), які вказують на схвалення договору згідно зі статтею 241 ЦК, у тому числі і правлінням позивача; судами не надано належної оцінки встановленим у справі № 910/16725/17 (справа щодо стягнення боргу) обставинам реальності господарських операцій і реальність виконання робіт за оспорюваним договором підряду; суди попередніх інстанцій, мотивувавши свої висновки у тому числі обставинами, встановленими в адміністративній справі, не надали оцінки тому, що ці обставини стосуються інших договорів та інших осіб, тому ними (обставинами) не можуть підтверджуватися підстави для визнання недійсним оспорюваного у цій справі договору підряду; судами не було враховано та не надано оцінки суперечливій поведінці позивача, який неодноразово визнавав борг у цих правовідносинах та не посилався на нереальність господарських операцій за оспорюваним договором, а відтак при вирішенні справи не застосували доктрину заборони суперечливої поведінки, про що, зокрема наведено висновки у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17; судами не надано належної оцінки тому, що строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, закінчився ще до моменту виникнення «обставин непереборної сили в 2014 році»; судами при вирішенні спору неправильно застосовано положення статті 40 Закону України «Про здійснення державний закупівель», оскільки у редакції зазначеної норми на момент виникнення спірних правовідносин допускалося продовження строку дії договору, у тому числі на виконання робіт, надання послуг у разі документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі затримка фінансування витрат замовника, що і зумовило укладення додаткової угоди, яка оспорюється позивачем. Також скаржник послався на відсутність висновку Верховного Суду з питань «відсутності реальності господарських операцій через ненадання відповідачем певних доказів за частиною 2 статті 74 ГПК» та з питань застосування статті 40 Закону України «Про здійснення державний закупівель» при наявності обставин для продовження строку договору (порушення фінансування).
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Верховний Суд, переглянувши судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить із такого.
Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини 1, 2 статті 202 ЦК).
У статті 204 ЦК передбачено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція діє доки не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Відповідно до положень статті 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 ЦК.
Так, відповідно до статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3).
Отже, ЦК передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. При цьому кожен з видів недійсності правочинів передбачає, зокрема, різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів, залежно від підстав визнання правочину недійсним настають різні правові наслідки.
Відповідно до статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5).
Згідно з частинами 1, 2 статті 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У зазначеній статті визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, а також встановлено їх перелік.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК виходить зі змісту самої протиправної дії, її антисоціального характеру, а також значимості порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину. 
При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Об`єктивна сторона такого правочину вказує на суперечність його нормативно-правовим актам, в яких закріплюються конституційні права та свободи людини і громадянина; право державної, комунальної та приватної власності тощо.
Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, полягає у спрямованості дії стороні (сторони) на досягнення протиправного результату, яка вказує на умисне вчинення такого правочину.
Отже, для нікчемного за статтею 228 ЦК правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді не є правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 910/12692/18). 
Відповідно до частини 3 статті 228 ЦК у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. 
З огляду на викладене оспорюваним є правочин, який недійсний в силу визнання його таким судом на вимогу сторони чи заінтересованої особи. Оспорювані правочини викликають передбачені ними правові наслідки до тих пір, доки вони не оскаржені, однак якщо вони заперечуються (оскаржуються) стороною чи заінтересованою особою, то суд за наявності відповідних підстав визнає їх недійсними з моменту їх вчинення.
На відміну від нікчемного оспорюваний правочин на момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов`язки, тому припускається дійсним. Водночас порушення умов дійсності правочинів в момент вчинення, як вже зазначалося, надає можливість одній зі сторін чи заінтересованій особі звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним. Тобто якщо правочин не оспорюється, то є дійсним і створює відповідні юридичні наслідки. 
Аналогічні за змістом правові висновки наведено як у постанові Верховного Суду від 25.03.2021, згідно з якою справу № 911/2961/19, яка розглядається, передано на новий розгляд, так і у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 911/2574/18, висновками у якій скаржником обґрунтовано наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК.
Разом із тим з огляду на матеріали справи, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення  у справі, яка розглядається, та направляючи її на новий розгляд до суду першої інстанції, у постанові від 25.03.2021зазначив про таке, зокрема:
- апеляційний господарський суд, зазначивши, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки формально вказав предмет позову як визнання спірного договору недійсним відповідно до норм статті 228 ЦК, яка прямо встановлює нікчемність відповідного правочину, залишив поза увагою посилання АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на обґрунтування цих позовних вимог на порушення в результаті укладення договору підряду інтересів держави в частині використання державних коштів, що, згідно з частиною третьою зазначеної статті, може бути підставою для визнання цього правочину недійсним та не дослідив спроможність таких доводів з огляду на відповідні правові норми, зокрема щодо належності обраного позивачем способу захисту прав;
-  господарський суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині у зв`язку з тим, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення договором підряду публічного порядку, також не дослідив підстави позову з огляду на фактичні обставини, якими АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»  обґрунтовувало свої позовні вимоги, у зв`язку з чим також не дослідив і належність обраного позивачем способу захисту прав з точки зору положень статті 228 ЦК, яка диференціює нікчемність та недійсність правочинів в залежності від ступеня порушення прав, свобод чи інтересів особи, суспільства, держави;
- відхиляючи доводи позивача щодо недійсності договору з огляду на фактичне його виконання сторонами, господарські суди попередніх інстанцій посилалися на обставини, встановлені під час розгляду справи № 910/16725/17, як такі, що мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, проте, зважаючи на той факт, що предметом позову у справі № 910/16725/17 було стягнення з АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»  заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов договору підряду від 05.10.2010 № 1086, тобто питання дійсності спірного договору не було предметом судового розгляду у цій справі, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору у справі № 911/2961/19 зобов`язані були надати вичерпну правову оцінку доводам позивача щодо недійсності оспорюваного правочину. Наявність судового рішення про стягнення  заборгованості за договором не обмежує його у праві звернутися до суду з позовом про визнання зазначеного договору недійсним та не виключає можливість судового розгляду такої справи.
Згідно з частиною 5 статті 310 та частиною 1 статті 316 ГПК висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так, згідно з частиною 3 статті 5 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах при вирішенні справ у спорах про визнання недійсними договорів відповідно до статті 228 ЦК, зокрема частини 3 цієї норми, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. 
Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін. 
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою (зокрема постанови Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18, від 20.10.2021 у справі № 910/4089/20, від 15.12.2021 у справі №    910/6271/17).
З огляду на матеріали справи, в основу оскаржених судових рішень про задоволення позову у справі, яка розглядається, було покладено висновок про відсутність реального характеру господарських операцій, проведених ПрАТ «Укргазбуд» на виконання договору підряду від 05.10.2010 № 1086, а відтак і про неможливість реального виконання цього договору, що свідчить про його укладення з наміром заволодіння державними коштами без досягнення обумовленого ним результату, який ґрунтується на обставинах, встановлених судовим рішенням у адміністративній справі  № 2а-2086/12/2670 за позовом ПАТ «Укргазбуд» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. При цьому судами було здійснено посилання на те, що ПАТ «Укргазбуд» в своїх поясненнях у справі  № 2а-2086/12/2670  стверджувало, що матеріали за такими господарськими операціями були використані при виконанні робіт, зокрема щодо заміни магістрального газопроводу Ялта-Алушта у районі зсувної ділянки на ПК № 242. 
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом наведеної норми преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду (частина 7 статті 75 ГПК України).
Отже, преюдиційність - це властивість фактів, а оцінка судами в інших справах законності чи незаконності певних дій особи в жодному разі не є преюдиційним фактом, і навіть не є правовою позицією. Верховний Суд неодноразово зазначав, що преюдиційне значення мають лише встановлені судом обставини, тобто факти, а не правова їх оцінка. Преюдиційні факти істотно відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанови від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16 та від 17.02.2021 у справі № 914/1257/18, від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).
Проте суди попередніх інстанцій належним чином не обґрунтували, чи є обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 2а-2086/12/2670, преюдиціними для справи № 911/2961/19, та не потребують доказуванню в контексті визнання недійсним договору підряду від 05.10.2010 № 1086, з огляду на те, що окрім правової оцінки обставин, які зумовили прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень, ці судові рішення не містять певних встановлених фактів, у тому числі з посиланням на зазначений правочин, що не потребує доказуванню при визнанні цього правочину недійсним у межах вирішення позову у справі № 911/2961/19.
При цьому, як свідчить зміст судових рішень, ухвалених у справі № 911/2961/19, суди попередніх інстанцій не досліджували та не оцінювали документи, які б підтверджували реальне виконання чи не виконання робіт за договором підряду від 05.10.2010 № 1086, що давало б підстави стверджувати про нереальність господарської операції, хоча предмет доказування у кожній конкретній справі складає певну сукупність фактів, які мають матеріально-правове значення, встановлення яких необхідне для ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення. 
Отже, судами з огляду на предмет і підстави заявленого позову не зазначено, якими належними і допустимими доказами відповідно до положень статей 73, 74, 76-78 ГПК підтверджено наявність наміру сторін на укладення договору підряду саме з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, що сторони цього договору при його укладенні діяли з умислом, що було б обставиною для визнання спірного договору недійсним на підставі частини 3 статті 228 ЦК. Водночас посилання судів у судових рішеннях, що саме відповідачем не доведено обставин, що свідчать про відсутність підстав для визнання договору підряду від 05.10.2010 № 1086 недійсним, суперечить положенням статті 13 ГПК,  за змістом якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Разом із тим, судами попередніх інстанцій при обґрунтуванні висновків про порушення порядку вчинення значного правочину зазначено, що договір, вимога про визнання недійсним якого є предметом позову у справі, яка розглядається, мав укладатися в межах правил про публічні закупівлі за кошти державного бюджету, відносини за таким договором не обмежуються домовленостями сторін, а й зачіпають інтереси держави, тому самі лише первинні документи, які підписані одними і тим же представником без ознак їх належного схвалення особою, яку представляють, в сукупності встановлених у справі обставин, не є достатніми доказами для висновків про реальність договору. На підставі цього суди дійшли висновку про наявність достатніх підстав для визнання недійсним договору підряду від 05.10.2010 № 1086  згідно з частиною 1 статті 228 ЦК, як такого, що укладений з порушенням публічного порядку і спрямований на незаконне заволодіння державними коштами.
Відповідно до частини 2 статті 228 ЦК правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц та від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).
Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним, а визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, адже він таким є в силу закону. Тому такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (подібний висновок міститься, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 04.06.2019 у справі № № 916/3156/17).
З огляду на викладене, всупереч положенням частини 5 статті 310 та частини 1 статті 316 ГПК суди першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи не виконали в повному обсязі вказівок суду касаційної інстанції, наведених у постанові Верховного Суду від 25.03.2021 щодо необхідності встановлення обставин, зокрема належності обраного позивачем способу захисту прав з точки зору положень статті 228 ЦК, яка диференціює нікчемність та недійсність правочинів в залежності від ступеня порушення прав, свобод чи інтересів особи, суспільства, держави, та впливає на результат вирішення спору, у тому числі, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення договору, щодо визнання недійсним якого подано позов, наявність протиправних наслідків цього договору, вину сторін у формі умислу, чи свідчить не дотримання порядку погодження укладення договору про суперечність його мети інтересам держави і суспільства, а також чи є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, підставами для визнання договору недійсним, та якими доказами такі обставини підтверджуються.
Отже, передчасним є висновок судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для задоволення позову. Такий висновок не ґрунтується на вимогах законодавства та дослідженні усіх обставин і зібраних у справі доказів та доводів учасників справи.
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК  при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним, постановлені у справі судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, при новому розгляді справи не виконали вказівки, викладені у постанові суду касаційної інстанції, отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими. 
Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду, а також на те, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не дослідили зібрані докази й не встановили ті фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування до спірних правовідносин норм права, на які послався скаржник у касаційній скарзі, що впливає на вирішення позовних вимог, Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК.
За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд» задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 та рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2021 у справі № 911/2961/19 скасувати.

3. Справу № 911/2961/19 передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв 

                                                                                                                     В.Г. Суховий