ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

28 червня 2022 року 	м.Суми	

Справа №591/5081/21 
Номер провадження 22-ц/816/640/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
сторони:
позивач  – ОСОБА_1 , 
відповідач  – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Солошенко Людмили Євгенівни 
на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 17 лютого 2022 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене у м. Суми, 
                                                        в с т а н о в и в:  
21 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення в житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Свої вимоги мотивувала тим, що з 1997 року по 2014 рік проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу і з його згоди, як власника, у 2003 році вселилася та зареєструвалася у вказаному будинку. З 05 березня 2020 року вона не проживає в цьому будинку, оскільки відповідач відключив газопостачання, закрив усі кімнати на замки, змінив замок на вхідних дверях, влітку поселив квартирантів. Вважала, що має право на користування будинком, не втратила до нього інтересу, оплачувала комунальні послуги, в будинку знаходяться її особисті речі.
01 вересня 2021 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов в якому просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , в якому з 2003 року зареєстрована ОСОБА_1 . З листопада-грудня 2018 року вона не проживає в будинку, оскільки залишила його з власної ініціативи, а в січні 2020 року вийшла заміж та проживає з іншим чоловіком, добровільно знятися з реєстрації не бажає.
Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Вселено ОСОБА_1 в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по визнання втратившою право користування житлом відмовлено за необґрунтованістю.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Солошенко Л.Є., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про вселення в будинок відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом задовольнити.
Не погоджується з висновком суду про відсутність беззаперечних доказів неправомірного вселення та реєстрації ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 , належному ОСОБА_2 . Вважає, що суд безпідставно поклав в основу рішення факти щодо користування ОСОБА_1 спірним житлом та проявом до нього інтересу, встановлені рішенням у іншій справі № 591/5587/14-ц за позовом ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 .     
Вказує про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. ст. 116, 157 ЖК України, оскільки ОСОБА_1 ніколи не була членом сім`ї  ОСОБА_2 , а до 04 липня 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. 
Справа розглянута судом односторонньо не досліджені докази, надані представником ОСОБА_3 , а саме: копія технічного запису судового засідання у справі № 591/5587/14-ц від 13 липня 2020 року та від 21 вересня 2020 року, яким підтверджується, що ОСОБА_4 не проживає у домоволодінні, оскільки вийшла заміж. Також, доводи ОСОБА_1 про її проживання у спірному житлі спростовуються відсутністю у будинку газопостачання, а відповідно, і опалення з 2015 року по 2020 рік. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Вважає, що доводи апеляційної скарги спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. В заперечення доводів апеляційної скарги вказує, що завдяки ухвалі суду від 02 лютого 2015 року про заборону ОСОБА_2 вчиняти перешкоди у користуванні будинком і відключати комунальні послуги, саме нею було відновлено газопостачання у будинку, полагоджено водопровід та газовий котел. Вказує, що не має іншого житла. Зазначає, що Сімейний кодекс не передбачає обов`язкового проживання за однією адресою осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
У запереченнях на відзив представник ОСОБА_2 – адвокат Солошенко Л.Є. доводить обґрунтованість своїх вимог та  вважає, що викладене у відзиві ОСОБА_4 не може бути підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Солошенко Л.Є., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 щодо скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 44).
За даними довідки Управління «ЦНАП у м. Суми» Сумської міської ради від 01 червня 2021 року у зазначеному будинку з 31 грудня 2003 року зареєстрована ОСОБА_1 (а.с. 11).
Із витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності ОСОБА_1 нерухоме майно не перебуває (а.с. 12).
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2021 року у справі № 591/5587/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком, позбавлення права користування будинком та виселення, встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 ніхто не проживає, бо немає світла. ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_2 з іншою жінкою, в спірному будинку не проживає, оскільки відрізаний газ, вода злита з системи (а.с. 4-10).
Під час розгляду справи № 591/5587/14-ц не встановлено беззаперечних доказів, які б підтверджували факт того, що ОСОБА_1 вселилася та була зареєстрована в будинку по АДРЕСА_1 неправомірно. Сторонами не заперечувався факт постійного відкритого та тривалого користування спірним житловим приміщенням ОСОБА_1 . Обставини неправомірності її реєстрації за вказаною адресою, яке відбулося в той час, коли ОСОБА_2 набув право власності на зазначене домоволодіння, не підтверджені жодними доказами.
Із акту на припинення-обмеження розподілу природного газу вбачається, що з 13 березня 2018 року припинено газопостачання до будинку АДРЕСА_1 (а.с. 33).
Згідно з висновком про відсутність ознак кримінального правопорушення від 05 січня 2015 року встановлено, що газопостачання в будинку АДРЕСА_1 відрізане «Сумигаз» за заявою ОСОБА_2 , опитати останнього по даному факту не виявилося можливим (а.с. 152).
Із листа КП «Міськводоканал» Сумської міської ради від 18 грудня 2018 року вбачається, що 10 грудня 2018 року до диспетчерської служби підприємства надійшло телефонне звернення ОСОБА_1 з вимогою перекрити холодне водопостачання до будинку АДРЕСА_1 по причині розмороження внутрішньобудинкового водопроводу, що призвело до його пошкодження та витоку води. Для виконання заходів по локалізації аварійної ситуації перекрито пробковий кран до будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться в водопровідному колодязі (а.с. 93).
11 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до КП «Міськводоканал» Сумської міської ради з проханням не проводити нарахування за водопостачання у зв`язку з тим, що в будинку відрізано газопостачання та опломбовано шаровий кран в колодязі (а.с. 36).
Згідно з актом обстеження системи газопостачання та водовідведення від 09 жовтня 2019 року, складеним представниками КП «Міськводоканал», в колодязі опломбовано пробковий кран в закритому стані, пломба не порушена. Територія городу заросла бур`янами і невеликими деревами. Працюючі вуличні колонки відсутні (а.с. 115).
Відповідно до довідки Сумського ВП ГУ НП в Сумській області від 13 березня 2020 року, ОСОБА_1 зверталася до поліції щодо неможливості увійти до будинку, де вона зареєстрована, інформувала про зникнення її речей (а.с. 139).
Той факт, що ОСОБА_1 не втрачала інтересу до спірного житла свідчать і копії квитанцій про оплату комунальних послуг за 2019-2020 роки та відповідь на її звернення до Департаменту соціального захисту населення від 11.04.18 № С-257/12-06-31 з приводу призначення субсидії за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої прийнято рішення відновити призначення їй субсидії з жовтня 2017 по квітень 2018 року, не враховуючи до складу домогосподарства ОСОБА_2 (а.с. 122- 125,137).
Свідок ОСОБА_5 пояснив у засіданні суду першої інстанції, що з червня 2020 року є сусідом ОСОБА_2 , позивача не знає. На прохання власника спостерігає за будинком, ніхто не намагався вселитися до спірного будинку. У будинку наявне газо- та водопостачання, яке було підключено у вересні 2020 року.
Свідок ОСОБА_6 вказала, що придбала сусідній будинок в червні 2020 року, познайомилася з дружиною ОСОБА_2 , спілкувалася з їх родиною. Позивачка не намагалася вселитися до спірного будинку. Квартирантів в будинку немає, свідок доглядає за будинком, ключі від будинку дала ОСОБА_7 . Чи змінювалися замки в будинку їй невідомо.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач вселилася та була зареєстрована у спірному будинку за згодою власника, тривалий час проживала у будинку, іншого житла у власності не має, будинок була змушена залишити з поважних причин, через створені відповідачем умови, які виключають можливість повноцінного та комфортного проживання (відключено газопостачання та водопостачання), не втрачала інтересу до спірного будинку, оплачувала комунальні послуги, цікавилася будинком.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено наявності підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком, не були спростовані відповідними доказами обставини та причини її відсутності у спірному будинку з листопада-грудня 2018 року, тобто понад встановлений законом річний термін. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 зареєстрована  у будинку АДРЕСА_1 з 31 грудня 2003 року зі згоди власника ОСОБА_2 (а.с. 11).
Частиною 3 ст. 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Серед основних прав і свобод людини Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло – це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.
Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».
Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 150 ЖК, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
Частино 4 цієї статі до членів сім`ї власника будинку (квартири) віднесені особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Підставою звернення ОСОБА_2 – власника житла до суду з позовом про визнання такою, що втратила право на користування цим житлом, була відсутність у цьому житлі ОСОБА_1 без поважних причин з листопада-грудня 2018 року. 
Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк – один рік, а також відсутність поважних причин відсутності за адресою такого житлового приміщення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Тобто, в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.
Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір на підставі Закону, а також враховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що відмовляючи у визнанні ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом – будинком АДРЕСА_1 , суд врахував усі істотні обставини, зокрема і ті, про які йдеться у зустрічному позові та апеляційній скарзі, навів відповідні мотиви.
Так, суд правильно прийняв до уваги, що причиною відсутності ОСОБА_1 у спірному будинку понад один рік стала відсутність умов для проживання: відключення газопостачання та водопостачання.
З метою збереження належного стану будинку, ОСОБА_1 , після відключення газопостачання, подбала про відключення водопостачання для запобігання пошкодження внутрішньобудинкового водопроводу, що свідчить про її інтерес до цього житла.
Непроживання ОСОБА_1 у спірному житловому будинку понад встановлений законом строк через відсутність належних умов проживання, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування цим будинком.
Ні суду першої, ні апеляційної інстанції ОСОБА_2 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів про втрату ОСОБА_1 інтересу до спірного будинку, чи наявності у її власності іншого житла, а сам по собі факт укладення шлюбу з іншим чоловіком не свідчить про набуття нею у власність нерухомості.
Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги обставини, встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2021 року у справі № 591/5587/14-ц, та надано їм належну оцінку у сукупності з доказами у цій справі.
Так, судом правильно зазначено, що справа № 591/5587/14-ц перебувала на розгляді у суді з липня 2014 року по березень 2021 року і весь цей час ОСОБА_2 підтримував вимоги щодо позбавлення ОСОБА_1 права користування домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 та просив виселити її з цього домоволодіння. Зазначене свідчить, що весь цей час ОСОБА_1 проживала в спірному житлі, а власник наполягав на її примусовому виселенні. 
Однак, в зустрічному позові, заявленому у цій справі, ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_1 з 2018 року за власною ініціативою покинула спірне домоволодіння, що суперечить встановленим обставинам та його позиції у справі № 591/5587/14-ц.
ОСОБА_1 у відзиві на позов зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, вказувала причиною свого непроживання на даний час у спірному будинку призупинення надання комунальних послуг з газопостачання, водопостачання, водовідведення та електропостачання, а, відповідно, відсутність опалення, при цьому, у будинку знаходяться її особисті речі та майно.
Врахувавши, що непроживання ОСОБА_1 у спірному будинку з 2018 року обумовлено поважними причинами, а саме: відсутністю умов для проживання, відсутністю у неї іншого житла, та те, що вона не втрачала інтересу до спірного будинку, а можливості користуватися житлом не мала через відключення опалення, газу та водопостачання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, позбавлення її права проживання у будинку АДРЕСА_1 буде втручанням у її право на повагу до житла у розумінні статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.  
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381 - 384, 389  ЦПК України, апеляційний суд   
                                                  п о с т а н о в и в:
  Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Солошенко Людмили Євгенівни залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м.Суми від 17 лютого 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий -  	О. Ю. Кононенко	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   С. С. Ткачук