Справа № 308/4927/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        27 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,
за участі секретарки судового засідання Бочко Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Проспект Свободи, 50» про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Суязова Галина Василівна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 лютого 2021 року, ухвалене суддею Хамник М. М., повний текст рішення складено 05.02.2021,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Суязова Г.В., та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Проспект Свободи, 50» /далі – ОСББ «Проспект Свободи, 50», ОСББ/ про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позов обґрунтували тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає з 1990 року. Як співвласник допоміжних приміщень цього багатоквартирного будинку, він звернувся до керівника ОСББ із заявою про надання йому ключів від допоміжного приміщення, яке розташоване у цокольному поверсі даного будинку в під`їзді, де він проживає. Однак листом від 16.03.2020 ОСББ «Проспект Свободи, 50» повідомило його про неможливість у задоволенні його звернення внаслідок належності цього приміщення на праві власності ОСОБА_3 .
Зазначали, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за відповідачем дійсно зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2020 право власності на нерухоме майно – вбудоване цокольне приміщення (творча майстерня), площею 66,7 кв. м у буд. АДРЕСА_2 . Однак ані вони, ані інші мешканці будинку чи ОСББ жодних договорів на відчуження допоміжних приміщень багатоквартирного будинку чи згоду на їх відчуження, які належать їм на праві спільної сумісної власності, не укладали та не надавали. 
Як стало їм відомо, то ще 27.12.2001 Ужгородська міська рада прийняла рішення про передачу у власність убудованого цокольного приміщення по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , а 28.02.2002 ця ж рада у зв`язку з допущеною технічною опискою прийняла рішення про внесення змін до рішення від 27.12.2001, виклавши попереднє рішення в такій редакції: «Передати у власність Заслуженому артисту України ОСОБА_4 вбудоване цокольне приміщення, загальною площею 67.7 кв м, на АДРЕСА_2 під творчу майстерню».
Стверджували, що Ужгородська міська рада не мала права розпоряджатися цим майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, до того ж в акті введення будинку в експлуатацію та і фактично в будинку АДРЕСА_2 . Свободи немає вбудованих приміщень, а відтак кінцевий власник спірного майна ОСОБА_3 незаконно ним володіє.
Звертали увагу і на те, що в цьому приміщенні знаходились каналізаційні мережі центральної опалювальної системи, а на даний час там знаходяться комунікації щодо водопостачання та водовідведення, які здійснюють обслуговування будинку, а тому це спірне приміщення у жодному випадку не могло бути відчужено.
Посилаючись на наведені вище обставини просили витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 допоміжне приміщення цокольного поверху будинку АДРЕСА_2 , площею 66,7 кв м, яке вказане в Реєстрі речових прав на нерухоме майно як убудоване цокольне приміщення (творча майстерня), та зобов`язати ОСОБА_3 звільнити це приміщення і передати його ОСББ «Проспект Свободи, 50» як уповноваженому органу на управління спільною сумісною власністю співвласників даного багатоквартирного будинку, а також вирішити питання розподілу судових витрат. 

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2021 у задоволені цього позову відмовлено.
Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.02.2021 заяву відповідача ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну (правничу) правову допомогу в розмірі 5 400 грн. У задоволені іншої частини заяви відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Суязова Г.В., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального права та невірне встановлення обставин справи. 
Скарга загалом мотивована тим ж доводами, які наведені в позовній заяві, а також тим, що судом першої інстанції помилково констатовано належність спірного майна до нежитлового, а не допоміжного приміщення багатоквартирного будинку. У матеріалах справи є відсутні докази приватизації Ужгородською міською радою спірного приміщення, а відтак ця рада не мала права передавати його у власність ОСОБА_4 . 
Указували, що в цьому спірному приміщенні знаходиться мережа водопостачання і водовідведення, до 2010 року воно не мало окремого електролічильника (окремої лінії електромережі), а також не мало окремого входу, а відтак це приміщення є саме допоміжним.
Також апелянт посилався на неправомірність стягнення судом витрат на правничу допомогу.
З огляду на наведене просив оскаржене рішення суду від 03.02.2021 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_3 посилався на її безпідставність та надуманість, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення місцевого суду – без змін.

Додаткове рішення суду від 18.02.2021 в апеляційному порядку не оскаржене. 

У судовому засіданні представниця позивача (апелянта) ОСОБА_1 – адвокатеса Суязова Г.В. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представниця відповідача ОСОБА_3 - адвокатка Павліченко Т.С. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечила з мотивів наведених у відзиві на неї, просила таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення місцевого суду – без змін.

Позивачка ОСОБА_2 та представник третьої особи ОСББ «Проспект Свободи, 50» у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому їх неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Позивачкою ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржене, а тому на підставі ст. 367 ЦПК України воно в частині щодо неї, апеляційним судом не перевіряється. 
Судом установлено, що відповідно до акту державної приймальної комісії по прийманню в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 27.09.1989 державна приймальна комісія, яка призначена розпорядженням Ужгородського міськвиконкому за № 156 від 26.09.89, прийняла в експлуатацію 88-ми квартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 , будівництво якого здійснено на підставі рішення міськвиконкому № 99 від 23.04.1986. Цей акт затверджено рішенням Ужгородської Ради народних депутатів за № 169 від 27.09.1989. Також із указаного акту вбачається про відсутність убудованих приміщень у даному будинку (т.1, а.с.19-24).
Із відомостей паспорту громадянина України ОСОБА_1 видно, що він з 21.05.1990 є прописаним /зареєстрованим/ у квартирі АДРЕСА_1 (т.1, а.с.8, 9). 
Згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської Ради народних депутатів міської ради від 22.04.1992 № 61 «Про реєстрацію будинковолодінь», зокрема будинковолодіння АДРЕСА_4 ) зареєстровано на праві власності за Ужгородським міськвиконкомом (т.1, а.с.177). Відтак цей будинок став комунальною власністю міста Ужгорода, що також підтверджується довідкою-характеристикою Ужгородського МБТІ, реєстраційним посвідченням від 09.07.1992 та листом виконкому Ужгородської міської ради (т.1, а.с.174, 175, 182).
Рішенням Ужгородської міської ради ХХХV сесії ІІІ скликання від 27.12.2001, з урахуванням унесених до нього змін рішенням цієї ж ради від 28.02.2002, вирішено передати у власність Заслуженому артисту України ОСОБА_4 убудоване цокольне приміщення, загальною площею 67,7 кв м, на АДРЕСА_2 під творчу майстерню, та зареєструвати Ужгородським державним міжрегіональним виробничим підприємством технічної інвентаризації право власності на це приміщення за ОСОБА_4 (т.1, а.с.17,18). Як наслідок, на підставі рішення Ужгородської міської ради ХХХV сесії ІІІ скликання від 25.03.2002, ОСОБА_4 було видано відповідне свідоцтво про право власності на це вбудоване приміщення в цокольному поверсі площею 66,7 кв м., що підтверджується довідкою-характеристикою БТІ «м. Ужгорода» (т.1 а.с.182). 
Зазначені вище рішення Ужгородської міської ради, а також свідоцтво про право власності (зареєстроване право власності) за ОСОБА_4 спірного приміщення недійсними /незаконними/ не визнано, не скасовано. Протилежне матеріали справи не містять.
Позивач ОСОБА_1 разом зі членами своєї сім`ї, в порядку вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизували на праві приватної спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 лише у 2007 році на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради від 28.11.2007 № 427, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (т.1, а.с.11). 
Із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 01.02.2020 за відповідачем ОСОБА_3 , на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від цієї ж дати, зареєстровано право власності на вбудоване цокольне приміщення (творча майстерня), не об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 66,7 кв м., будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2020960921101 (т.1, а.с.14,15). 
Отже, предметом даного спору є право на об`єкт нерухомого майна, яке позивач ОСОБА_1 уважає своєю співвласністю як допоміжного приміщення до належної йому квартири багатоквартирного будинку.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Згідно зі ст. 1 цього Закону (в редакції тут і надалі чинній на час приватизації ОСОБА_1 указаної вище квартири), то приватизація державного житлового фонду /далі – приватизація/ - це відчуження, зокрема квартир (будинків), де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних із утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно й окремо приватизації не підлягають (ч. 2 ст. 10 зазначеного Закону).
При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення багатоквартирного будинку та нежилого приміщення, які є різними за критерієм їх розмежування.
У пунктах 2, 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» дано визначення поняттям «допоміжні приміщення багатоквартирного будинку» та «нежитлові приміщення в багатоквартирному будинку». Так, допоміжні приміщення - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Нежитлове приміщення – це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна. 
Конституційний Суд України у рішенні від 02.03.2004 у справі № 4-рп/2004 здійснив офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» /справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків/, в якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить із правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
У рішенні від 09.11.2011 у справі № 14-рп/2011 Конституційний Суд України указав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. 
Водночас нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
До того ж співвласниками багатоквартирного будинку є не лише власники квартир, а також є власники нежитлових приміщень у будинку (ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). 
Частиною другою ст. 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
На час приватизації позивачем ОСОБА_1 квартири було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56, де у пункті 17 прямо вказувалося, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.
З наведених вище норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).
У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч. 3 ст. 4 ЖК Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Визначальним для правильного вирішення даного спору є визначення правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку та встановлення того, чи відноситься воно до допоміжного чи є нежилим приміщенням у структурі житлового будинку.
Колегією суддів ураховується те, що підвальні приміщення можуть бути обладнані для здійснення певного виду діяльності і не призначені для експлуатації будинку або побутового обслуговування мешканців (наприклад, для здійснення торговельної діяльності, творча майстерня тощо).
Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим в результаті приватизації квартир їх мешканцями право власності останніх на такі приміщення не виникає.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Аналогічна правова позиція щодо необхідності розмежування нежилих та допоміжних приміщень відображена, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 598/175/15-ц, яку апеляційний суд, відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З урахуванням наведених вище норм права та обставин справи, колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду, що спірне приміщення не є допоміжним, а є нежилим приміщенням, яке не входить до житлового фонду й є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, а відтак не є у спільній сумісній власності мешканців даного будинку, в тому числі позивача ОСОБА_1 , та не порушує його прав як співвласника квартири в багатоквартирному будинку.
Відповідно до положень ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів позивача ОСОБА_1 , апеляційним судом не встановлено.
З приводу доводів апелянта, що у матеріалах справи є відсутні докази приватизації Ужгородською міською радою спірного приміщення, а тому ця рада не мала права передавати його у власність ОСОБА_4 , то такі не заслуговують на увагу, оскільки даний будинок у цілому був зареєстрований на праві власності за Ужгородським міськвиконкомом. 
Щодо твердження ОСОБА_1 , що у спірному приміщенні знаходиться мережа водопостачання і водовідведення, то це само по собі не визначає статус спірного приміщення допоміжним.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 внаслідок не порушення його прав, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Доводи апелянта про неправомірність стягнення судом витрат на правничу допомогу колегія суддів відхиляє, оскільки додаткове рішення суду від 18.02.2021, яким вирішено питання розподілу судових витрат, в апеляційному порядку не оскаржене, а відтак воно апеляційним судом не перевіряється.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Суязова Галина Василівна, залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 лютого 2021 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 3 травня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді