ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 р. 	Справа № 520/13236/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Мінаєвої О.М.
суддів: Кононенко З.О. ,  Макаренко Я.М. 
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків, повний текст складено 01.11.21 року у справі № 520/13236/21
за позовом        ОСОБА_1      
до                      Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області                                 
про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:
- скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №173 від 16.07.2021 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти до розгляду заяву громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 року у справі № 520/13236/21 адміністративний позов залишено без задоволення. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно та неповно встановлено обставини, які мають важливе значення для справи, та порушено норми процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що має обґрунтовані побоювання за своє життя у разі повернення до Гамбії у зв`язку з нововиявленими обставинами пов`язаними з поширенням на батьківщині нападів на сенегальців, а також громадян Гамбії, які мають сенегальське коріння, що стосується позивача та через що він повторно звернувся до відповідача з заявою про захист. Проте, спірним наказом, на думку позивача, безпідставно відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та з порушенням правил розгляду цієї заяви. 
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.
Фіксування судового засідання по справі за допомогою звукозаписувального пристрою згідно ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 , народився в ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Брікама, Республіки Гамбія, є громадянином Республіки Гамбія.
14.05.2017 року прибув до України літаком транзитом через територію Туреччини з території Сенегалу, де проживав з 06.01.2017 р.
У період до 22.08.2017 р. заявник навчався у НТУ "ХПІ", проте був відрахований за порушення  умов контракту.
Вперше, Нджіє ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 23.01.2020 р. з підстав побоювання за життя через загрозу небезпеки з боку влади Республіки Гамбія у зв`язку з членством у опозиційній політичної партії “Альянс за патріотичну переорієнтацію і відтворення Гамбії”.
Рішенням Державної міграційної служби України від 07.07.2020 р. № 275-20 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” від 08.07.2011 № 3671-VI. 
Зазначене рішення позивачем оскаржено у судовому порядку. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2020р. у справі №520/10808/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021р., позов ОСОБА_1 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 05.05.2021р. у справі №520/10808/2020 відмолено у відкритті касаційного провадження за скаргою позивача. 
Позивач залишився на території України. Вказані обставини сторонами визнані та не заперечуються.
Вдруге із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області 16.07.2021 року. 
Наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 16.07.2021р. № 173 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Гамбія ОСОБА_1 , оскільки заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, не змінилися.
У заяві від 16.07.2020 року заявник стверджує, що повернутися на батьківщину не може через побоювання, поряд з політичними переслідуваннями з боку нової влади Республіки Гамбія за свої політичні переконання, як члена опозиційної політичної партії “Альянс за патріотичну переорієнтацію і відтворення Гамбії”, стати жертвою переслідувань пов`язаних з поширенням на батьківщині нападів на сенегальців, а також громадян Гамбії, які мають сенегальське коріння, як і заявник. 23.05.2021 р. у м. Брікама Гамбія, де народився позивач, націоналістами було здійснено жорстокий напад на будинок заявника та сильно побили його брата ОСОБА_3 . У зв`язку з вказаними обставинами позивач просив захист в Україні.
16.07.2021 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 30 від 16.07.2021 р. про те, що згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” йому відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись із таким рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, позивач звернувся до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №173 від 16.07.2021 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відсутності підстав для його скасування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. 
Спірні правовідносини врегульовані Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року та Законом України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон №3671-VI).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Обставини, що унеможливлюють набуття особою перелічених вище правових статусів, викладені законодавцем у ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI.
Відповідно до п.п. 4, 6 ст. 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
У відповідності до ч. 6 ст. 5 ст.6 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Таким чином, при вирішенні питання про надання правового статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту владному суб`єкту належить повно, вичерпно та з достовірністю поза розумним сумнівом встановити, насамперед, обставини існування ризику переслідування громадянина за кожним окремим включеним до закону приводом.
При цьому, якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися, може бути підставою для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).
Згідно з позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.
Колегія суддів зазначає, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.
Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Колегія суддів встановила, що з усіх вище перелічених ознак позивач вважає можливим політичне переслідування та переслідування у країні громадянської належності з підстав сенегальського походження прізвища Нджіє.
Будь-яких інших причин та ризиків іноземець не наводить.
У своєму першому зверненні від 23.01.2020 року, заявник визначив побоювання зазнати переслідувань з боку нової влади Республіки Гамбія, за свої політичні переконання, як члена опозиційної політичної партії “Альянс за патріотичну переорієнтацію і відтворення Гамбії” (“А.Р.К.С.”).
У своєму зверненні від 16.07.2021 року, заявник також визначив побоювання зазнати переслідувань з боку нової влади Республіки Гамбія, за свої політичні переконання, як члена опозиційної політичної партії “Альянс за патріотичну переорієнтацію і відтворення Гамбії” (“А.Р.К.С.”) (переслідування за політичні переконання).
Колегія суддів зазначає, що задекларовані заявником обставини наявності побоювань за життя через загрозу небезпеки з боку влади Республіки Гамбія, у зв`язку із тим, що заявник є членом опозиційної політичної партії “Альянс за патріотичну переорієнтацію і відтворення Гамбії” вже були предметом розгляду в рамках судової справи №520/10808/2020, за результатами розгляду якої адміністративний позов заявника залишено без задоволення.
Стосовно побоювань стати жертвою переслідувань пов`язаних з поширенням на батьківщини нападів на сенегальців, а також громадян Гамбії, які мають сенегальське коріння, суд зазначає наступне.
Зі змісту спірного наказу встановлено, що під час вирішення питання про прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, владним суб`єктом проведено аналіз існуючої політичної системи Республіки Гамбія з різних джерел інформації, у тому числі, Інтернет - ресурсу (дата доступу: 16.07.2021 р.). Встановлено, що останні конфлікти у Гамбії, документовані у 2017 році. Також, немає підстав вважати, що в разі повернення до країни громадянської належності, на яких відсутні військові дії та протистояння між терористичними угрупуваннями, опозиційними силами з одного боку та урядовими силами з іншого, стосовно заявника буде порушено статтю 15 Директиви №2011/95/EU від 13.12.2011 Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу “Про стандарти визначення громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається”, а саме завдано серйозну шкоду, що включає в себе смертну кару, тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання, серйозну та індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.
Заявник не надав жодного підтвердження можливості будь-яких, навіть ймовірних, переслідувань щодо нього.
Довід апеляційної скарги, що оскаржуваний наказ було прийнято без урахування оновленої інформації та порушено п.п. "е" п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, колегія суддів не приймає, оскільки даний довід апеляційної скарги спростований змістом оскаржуваного наказу, відповідно до якого під час вирішення питання про прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, владним суб`єктом проведено аналіз існуючої політичної системи Республіки Гамбія з Інтернет - ресурсу саме на дату звернення заявника - 16.07.2021 р.
Таким чином, територіальним органом ДМС належним чином досліджено відомості, які ОСОБА_1 зазначив під час попереднього звернення та факти, викладені ним у повторній заяві і на підставі частини шостої статті 5 Закону, прийнято правомірне рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У зв`язку з вищевикладеним, відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно неї, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного наказу враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в країні своєї громадянської належності. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними. Таким чином, ДМС України обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Посилання позивача у апеляційній скарзі на необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача та відсутність спростування його тверджень колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як встановлено з матеріалів справи відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує у країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване у даній справі наказ відповідача скасуванню не підлягає, та обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 року у справі № 520/13236/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 року у справі № 520/13236/21 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 року у справі № 520/13236/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	З.О. Кононенко    Я.М. Макаренко   	
Постанова складена в повному обсязі  23.05.22 р.