ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року 
м. Київ

cправа №  904/6251/20 (904/316/21) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Білоуса В.В. - головуючого, Васьковського О.В., Погребняка В.Я. 
за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

за участю представників сторін:
скаржника - адвокат Пономарьов В.Д.
позивача - адвокат Смолов К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції через Центральний апеляційний господарський суд та поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Повіланського О. О. 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду 
від 22.02.2022
та на рішення господарського суду Дніпропетровської області
від 09.08.2021
у справі № 904/6251/20 (904/316/21)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин"
до 1. Фізичної особи-підприємця Повіланського О. О.;  2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд"
про визнання недійсним правочину,-

ВСТАНОВИВ:

1. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.12.2020 відкрито провадження у справі № 904/6251/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд".

2. В межах справи про банкрутство Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" 21.01.2021 звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача - 1: Фізичної особи-підприємця Повіланського Олександра Олександровича, відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд" про визнання недійсним договору № 1/06 від 30.06.2015.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

3. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021 позов задоволено.

4. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, фізична особа - підприємець Повіланський Олександр Олександрович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

5. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2022 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Рух касаційної скарги

6. 06.05.2022 Фізична особа-підприємець Повіланський О.О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою від 05.05.2022 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2022 та на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021 у справі № 904/6251/20(904/316/21), підтвердженням чого є  накладна відділення поштового зв`язку на конверті, в якому надійшла касаційна скарга.

7. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Повіланського О.О. у справі № 904/6251/20(904/316/21) визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В., судді - Васьковського О.В., судді - Погребняка В.Я., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2022.

8. Ухвалою Верховного Суду від 19.05.2022 відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Повіланського О. О. від 05.05.2022 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2022 та на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021 у справі № 904/6251/20 (904/316/21), повернення касаційної скарги без розгляду або залишення касаційної скарги без руху, до надходження оригіналів матеріалів справи № 904/6251/20 (904/316/21) до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області, Центрального апеляційного господарського суду оригінали матеріалів справи № 904/6251/20 (904/316/21).  

9. 31.05.2022 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли матеріали справи № 904/6251/20 (904/316/21) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" до 1. Фізичної особи-підприємця Повіланського О.О.; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд" про визнання недійсним правочину.

10. Ухвалою Верховного Суду від 06.06.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі № 904/6251/20 (904/316/21) за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Повіланського О.О. на постанову Центрального  апеляційного господарського суду від 22.02.2022 та на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021; призначено розгляд касаційної скарги на 19.07.2022 о 10:00 год.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими аргументами особи, яка подала касаційну скаргу.

11. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, фізичною особою - підприємцем Повіланським Олександром Олександровичем подано касаційну скаргу в якій останній просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким в позові відмовити.

12. Касаційну скаргу мотивовано наступним.

12.1 Судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що на момент подання позову Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" не було ні стороною правочину, ні учасником справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Адаман трейд", а тому судом першої інстанції було помилково відкрито провадження у справі № 904/6251/20 (904/316/21). При цьому, судами попередніх інстанцій не враховано правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19, від 27.04.2021 у справі № 917/670/20, від 13.05.2021 у справі № 910/6393/20, від 13.07.2021 у справі № 917/781/20.

12.2 Суди попередніх інстанцій не були наділені повноваженнями перевіряти економічну доцільність рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією. При цьому, судами попередніх інстанцій не враховано правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 812/9439/13-а, від 04.06.2020 у справі № 340/422/19, від 21.07.2020 у справі № 816/191/17.

12.3 Судами попередніх інстанцій не враховано, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі не встановлена, а з первинної документації, оригінали якої містяться в матеріалах справи про банкрутство № 904/6251/20, вбачається, що вона має всі необхідні реквізити та з неї можна встановити суть господарської операції.

12.4 Судом апеляційної інстанції помилково не було взято до уваги посилання апелянта на підтвердження реальності господарської операції між Свинаренко Ю.В. та ТОВ "Адаман Трейд" за аналогічним договором під час розгляду адміністративної справи № 804/7990/16.

12.5 Судом апеляційної інстанції помилково не було розглянуто заяву розпорядника майна ТОВ "Адаман Трейд" про застосування позовної давності.

12.6 Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність у ФОП Повіланського О.О. матеріально - технічних ресурсів для вчинення спірних господарських операцій. При цьому, судами попередніх інстанцій не враховано правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 802/1155/17-а, від 07.08.2018 у справі № 808/760/16, від 22.10.2019 у справі № 822/5413/15, від 15.04.2020 у справі № 826/13929/17, від 16.04.2020 у справі № 520/7467/19.

12.7 Суд апеляційної інстанції помилково відхилив доводи апелянта щодо неможливості виконання ним вимог ухвал суду першої інстанції від 12.03.2021 та від 12.05.2021, через невідповідність кількості питань вимогам статті 90 Господарського процесуального кодексу України.

12.8 Суд першої інстанції не надав оцінку частині зібраних доказів, не взяв до уваги докази, які могли суттєво вплинути на висновки суду, та не відобразив в повному обсязі обставини справи.

12.9 Судами попередніх інстанцій не враховано, що оспорюваний договір не підпадає під кваліфікацію фраудаторного. При цьому, судами попередніх інстанцій не враховано правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц та від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17. 

13. Представник скаржника в судовому засіданні 19.07.2022 підтримав касаційну скаргу з підстав викладених у ній.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

14. Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" подано відзив на касаційну скаргу в якому останнє просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

15. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський завод класичних вин" в судовому засіданні 19.07.2022 заперечив проти касаційної скарги з підстав викладених у відзиві.

Позиція Верховного Суду

16. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

17. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

18. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

19. Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

19.1  30.06.2015 між ТОВ "Атлантіс", найменування якого в подальшому було змінено на ТОВ "Адаман трейд" (Замовник) та ФОП Повіланським О.О. (Виконавець) було укладено Договір №1/06 про надання послуг (надалі - Договір №1/06).

19.2 Відповідно до пункту 1.1. Договору №1/06 Виконавець зобов`язується надати комплекс послуг щодо аналізу та оцінки роботи компанії, а Замовник прийняти та оплатити вказані послуги.

19.3 У Розділі "Визначення термінів" Договору №1/06 зазначається, що: Технічне завдання - документ, в якому міститься замовлення Замовника на проведення комплекса послуг чи на конкретний вид послуг із комплекса послуг з аналізу та оцінки роботи компанії. Звіт - документ,        в якому відображається коротка характеристика компанії, тенденція її розвитку, а також способи збільшення конкурентноспроможності компанії.

19.4 Відповідно до п. 1.2. Договору №1/06 надання послуг здійснюється Виконавцем у відповідності до Технічних завдань на надання послуг, які є невід`ємною частиною цього Договору. У Технічному завданні вказується перелік послуг, строки виконання, а також вартість послуг та спосіб оплати.

19.5 Згідно з п. 3.1 Договору №1/06, вартість робіт/послуг зазначених в п.1.1. договору визначається сторонами в Технічному завданні на надання послуг, які є невід`ємною частиною цього договору.

19.6 Пунктом 3.2. Договору №1/06 визначено, що загальна сума цього договору визначається шляхом розрахунку вартості всіх наданих послуг по цьому Договору відповідно до підписаних Сторонами актів надання послуг.        

19.7 Відповідно до п. 4.2 Договору №1/06 оплата Замовником отриманих послуг здійснюється протягом 3 (трьох) днів з моменту підписання акту наданих послуг.

19.8 В матеріалах справи містяться акти наданих послуг до Договору №1/06 за період з 31.10.2018 по 30.09.2019 на загальну суму 2    185    000 грн.

20. Позивач вважає, що Договір № 1/06 про надання послуг від 30.06.2015 укладений лише з метою нарощування фіктивної кредиторської заборгованості ТОВ "Адаман трейд", внаслідок чого було завдано шкоди іншим кредиторам, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом. 

21. Аргументи скаржника (пункт 12.2 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються Судом з огляду на таке.

21.1 З моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

21.2 Протягом розгляду господарським судом справи про банкрутство може змінюватися кількість та склад учасників процесу, їх статус, встановлюється особливий порядок представництва і волевиявлення осіб у судовому процесі, а прийняті під час процедур банкрутства судові акти вирішують не лише питання руху судової справи, а в багатьох випадках є остаточними судовими рішеннями з питань, віднесених до компетенції господарського суду під час процедур банкрутства, або з визначення судом строку виконання тієї чи іншої дії сторонами, іншими учасниками провадження у праві про банкрутство.

21.3 Для регулювання відносин неплатоспроможності (галузевих принципів), суттєве значення має принцип судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, який розпочинається з призначення розпорядника майна чи ліквідатора банкрута.

21.4 Перш за все, наведений принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Суд у справі про банкрутство повинен сам приймати рішення стосовно виду та інтенсивності нагляду з урахуванням процедури провадження, особи боржника та арбітражного керуючого, а також інших обставин справи. 

21.5 Надаючи оцінку подібності правовідносин у справах № 812/9439/13-а, № 340/422/19, № 816/191/17 та у справі, що розглядається №    904/6251/20 (904/316/21), колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

21.6 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала свої правові висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини" при застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), визначивши, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

21.7 Зокрема, оцінюючи подібність справ № 812/9439/13-а, № 340/422/19, № 816/191/17 та справи, що розглядається №    904/6251/20 (904/316/21), колегія суддів зазначає наступне.

21.8 У справах № 812/9439/13-а, № 340/422/19, № 816/191/17 предметом розгляду були позовні заяви про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

21.9 Отже, предмет спору у наведених справах № 812/9439/13-а, № 340/422/19, № 816/191/17 та у справі, що розглядається №    904/6251/20 (904/316/21) не є подібним. Окрім того, підстави позову та зміст правовідносин у вказаних справах не є подібним до підстав позову та змісту правовідносин у справі №    904/6251/20 (904/316/21).

21.10 З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для врахування у даній справі висновків викладених у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 812/9439/13-а, від 04.06.2020 у справі № 340/422/19, від 21.07.2020 у справі № 816/191/17 щодо застосування норм права, оскільки правовідносини у цих справах та у справі, що розглядається № 904/6251/20 (904/316/21) не є подібними.

22. Аргументи скаржника (пункти 12.3, 12.4, 12.6, 12.8, 12.9 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються Судом з огляду на таке.

22.1 Обов`язок ліквідатора здійснити повноту дій, спрямованих на виявлення та повернення активів боржника (частина перша        статті 65 Кодексу України з процедур банкрутства), кореспондується з правовою презумпцією сумнівності правочинів при дослідженні угод боржника у справі про банкрутство. Поняття правової презумпції сумнівності правочинів при дослідженні угод боржника розкрито у правових висновках Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17).

22.2 Так, правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

22.3 Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення        дозволеної законом мети        (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

22.4 Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

22.5 Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

22.6 Стаття 13 Цивільного кодексу України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

22.7 Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

22.8 Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

22.9 За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

22.10 Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

22.11 Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

22.12 Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

22.13 У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

22.14 Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті        13, частина третя статті        16 Цивільного кодексу України        не суперечать частині другій        статті 58 Конституції України        та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої        статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

22.15 Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"        (до введення в дію        Кодексу України з процедур банкрутства),        стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта        статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

22.16 Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок: "Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6        статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою        статті 13 Цивільного кодексу України,        при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6        статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя        статті 13 Цивільного кодексу України)" (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №    369/11268/16-ц).

22.17 Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

22.18 Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище справі вказує, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6        статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя        статті 13 Цивільного кодексу України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена        статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена        статтею 228 Цивільного кодексу України.

22.19 Проте боржники не лише за допомогою фіктивних правочинів унеможливлюють звернення стягнення на своє майно. Недоброчесні боржники        використовують різноманітні механізми, і протистояти відповідним зловживанням лише за допомогою конструкції фіктивного правочину навряд чи можливо.        Отже, виникає сумнів у кваліфікації фіктивного правочину або правочину, що порушує публічний порядок, як видів фраудаторного.

22.20 Фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма        статті 234 Цивільного кодексу України        не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (частина третя        статті 234 Цивільного кодексу України).

22.21 Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.

22.22 Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним. Зокрема, як зазначено в постанові ВС від 03.09.2019 у справі № 904/4567/18, Верховний Суд у застосуванні приписів        статі 234 Цивільного кодексу України        у подібних правовідносинах виходив, зокрема, з того, що в разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

22.23 Практичне правозастосування виходить з того, що "фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним" (постанова Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18).

22.24 Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/11715/17, від 08.08.2018 у справі № 920/1144/17, від 21.08.2018 у справі №                 910/11565/17, від 26.02.2019 у справі № 925/1453/16.

22.25 Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

22.26 Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

22.27 Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

22.28 Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

22.29 Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
-                момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;                
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

22.30 Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

22.31 Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

22.32 Слід звернути увагу, в контексті цього спору, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16: "Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

22.33 Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду                від 28.11.2019 у справі №    910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №    904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №    922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).

22.34 Цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема через суд.

22.35 У сучасному українському законодавстві, як і в іноземних правопорядках, оспорювання так званих підозрілих угод божника є одним з найважливіших юридичних інструментів консолідації та збільшення конкурсної маси шляхом повернення до неї майна боржника, безпідставно переданого іншим особам.

22.36 Фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до        статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства        на підставі пункту 6 частини першої        статті 3 Цивільного кодексу України        як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої        статті 13 Цивільного кодексу України        з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі        статті 234 Цивільного кодексу України.

22.37 У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

22.38 Аналогічні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у справі №        905/2030/19 (905/2445/19) від 24.11.2021. 

22.39 Аналіз приписів частин першої, другої статті        3        та частини першої статті    6 Господарського кодексу України        дозволяє дійти висновку про те, що господарська діяльність як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, здійснюється, зокрема, у формі підприємництва для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку за принципом вільного руху капіталів, товарів та послуг на території України.

22.40 Положеннями частини першої статті    19        та частин першої, другої статті        67 Господарського кодексу України, визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

22.41 Отже, господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.

22.42 Для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.
Особливість послуги як об`єкта господарської операції полягає у наступному.

22.43 Так, за змістом статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

22.44 За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення. 

22.45 Послугам обов`язково властиві щонайменше дві ознаки: 1) надання послуги невіддільне від діяльності особи-послугонадавача; 2) корисний ефект такої діяльності не виступає у вигляді певного осяжного матеріального результату, а полягає в самому процесі надання послуги. Разом з тим, такий корисний ефект від надання послуги має впливати        на результати господарської діяльності обох учасників господарської операції: для надавача послуги такий економічний ефект характеризується отриманням прибутку від надання послуги, а для отримувача послуги - збільшенням вартості реалізованої продукції та відповідно отримання сукупного чистого доходу з урахуванням використання результатів послуги у власній господарській діяльності.

22.46 Послугу, можна визначити як різновид об`єктів цивільних правовідносин, що виражається у вигляді певної правомірної операції, тобто у вигляді ряду дій виконавця або у діяльності, що являється об`єктом зобов`язання, яка має нематеріальний ефект, нестійкий речовий результат або уречевлений результат, пов`язаний з іншими договірними відносинами, і яка характеризується властивостями здійсненності, невіддільності від джерела, моментальною споживністю, неформалізованістю якості.

22.47 З огляду на специфіку послуги як об`єкта господарської операції, судам слід з`ясовувати технічну можливість її надання з урахуванням наявного персоналу, кваліфікації, часу та місця її здійснення, обладнання, сировини та матеріалів, необхідних для виконання такої операції, та найголовніше - використання результатів наданих послуг отримувачем у власній господарській діяльності, що створює для останнього позитивний економічний результат, а також інші суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

22.48 Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими        закон        пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

22.49 Водночас, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

22.50 Правочин - поняття, яке охоплює поняття договору. Кожний договір - є правочином, але не кожний правочин є договором.

22.51 Вчинення господарських операцій опосередковує виконання господарського договору, а відтак місце та час вчинення господарської операції, реальна можливість її вчинення з урахуванням наявних матеріально-трудових ресурсів тощо, має вирішальне значення в контексті надання оцінки дійсності правочину, на виконання якого вчинено відповідні господарські операції, та відповідно його кваліфікації з точки зору сумнівності.

22.52 В доктрині під господарською операцією розуміють вольовий акт (спільний вольовий акт), вчинений у межах однієї з трьох стадій суспільного відтворення - виробництва, розподілу, обміну. Показники господарської операції забезпечують кількісну характеристику операції за допомогою відповідних вимірників (натуральних, трудових, грошових).

22.53 Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що подані відповідачем-1 первинні документи на підтвердження господарських операцій за спірним правочином не підтверджують їх реальне вчинення.  Так, додана відповідачем-1 до матеріалів справи форма 1-ДФ, яка нібито має відображати можливість відповідача-1 надати значний об`єм послуг, відображає тільки наявність певної кількості співробітників, однак у доданій формі 1-ДФ відсутні дати прийняття на роботу та /або звільнення з роботи, відсутні найменування посад, посадові інструкції працівників, а також в матеріалах справи відсутні накази про прийняття відповідних співробітників на посаду, яка передбачає саме надання послуг з пакування товару. Сама по собі наявність співробітників не свідчить, що вказані співробітники були залучені під час надання послуг Боржнику, а не виконували іншу трудову функцію в межах інших договорів.        

22.54 Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно наданих ГУ ДПС у Дніпропетровській області документів, а саме податкової звітності щодо нарахування сум єдиного соціального внеску (Додаток 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), у тому числі додані до звіту до Звіту таблиці №1, №5 та №6 до матеріалів справи 904/6251/20 вбачається, що у відповідача-1 відсутні матеріально-технічні ресурси для вчинення спірних господарських операцій. Матеріали справи не містять доказів залучення працівників за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу, аутстафінгу (оренда персоналу). Крім того відповідачем-1 у відзиві на позовну зазначено, що працівники за договорами цивільно правового характеру не залучались, що свідчить про незалучення таких працівників. Також, відповідачем-1 не вказано, на яких посадах працюють наймані працівники за трудовими договорами. Матеріали справи не містять накази про прийняття на роботу, примірників трудових договорів, посадових інструкцій, з яких вбачалися б посади найманих працівників та їх посадові обов`язки, хоча відповідні питання були поставлені Позивачем в позовній заяві згідно з статті 90 Господарського процесуального кодексу України, на які відповідачі не надали відповідей.

22.55 Так, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2021 у справі №        904/316/21 (904/6251/20) було зобов`язано відповідача-1 надати відповіді на поставлені позивачем в позові питання в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України.

22.56 Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2021 у справі № 904/6251/20 було задоволено клопотання ТОВ "ОЗКВИН" про витребування доказів у ГУ ДПС Дніпропетровської області. 

22.57 27.05.2021 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було долучено до матеріалів справи № 904/6251/20 витребувані ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2021 докази (письмову інформацію), згідно з якою фізичною особою-підприємцем Повіланським Олександром Олександровичем було подано податкову звітність щодо нарахування сум єдиного соціального внеску (Додаток 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), у тому числі додані до Звіту таблиці №1, №5 та №6 за період жовтень 2018-вересень 2019.

22.58 Згідно з приписами Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015        № 435 передбачено, відображення у Таблиці № 5 до звіту з ЄСВ        коду за Класифікатором професій, що дозволяє встановити посадові обов`язки найманих працівників. 

22.59 Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з доданою Таблицєю 5, яка звітує за листопад 2018 у Відповідача-1 наявний        найманий працівник за кодом класифікатора професій 2429 та за професійною назвою роботи "Юристконсульт" та кодом ЗКППТР 25500 (звільнений 05.11.2018). Крім того, наявні наймані співробітники на підставі наказу №11 від 15.11.2018 та наказу №10        від 14.11.2018 року        за кодом класифікатора професій 9322 та за професійною назвою роботи "Підсобний робітник" та кодом ЗКППТР 16771 (підсобний робітник). Однак, вказані наймані працівники не можуть надавати послуги з консультування за Договором №1/06. Наявний "Юристконсульт" був звільнений 05.11.2018, а відтак у ФОП Повіланського О.О. були відсутні матеріально-технічні можливості для подальшого надання послуг за Договором № 1/06 від 30.06.2015.

22.60 Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з класифікатору професій ДК 003:2010 який був затверджений Наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327, який призначений для застосування центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, Федерацією роботодавців України, вбачається, що підсобні робітники не можуть надавати послуги з консультування за Договором № 1/06 від 30.06.2015. 

22.61 Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що з матеріалів справи не вбачається, що Відповідач-1 після 05.11.2018 найняв нового співробітника за кодом класифікатора професій 2429 та за професійною назвою роботи "Юристконсульт" та кодом ЗКППТР 25500. Відповідач-1 не надав також доказів щодо оформлення трудових відносин між ним та найманими працівниками та порядку залучення їх до виконання спірних господарських операцій (у тому числі накази на відрядження, посадові інструкції, регламенти надання послуг та інші документи), а тому апеляційний суд також критично ставиться до доводів відповідача-1 в частині виконання вказаними працівниками відповідних послуг. Крім того, як було зазначено Відповідачем-1 для надання послуг з консультування ТОВ "Адаман трейд" не було залучено фахівців за цивільно-правовими договорами, з зазначеного вбачається, що самостійно Відповідач-1 не міг надати такий значний об`єм послуг, оскільки штатних працівників для вказаного виду діяльності у нього відсутні.

22.62 Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що для надання Відповідачем-1 заявленого обсягу послуг з консультування, у Відповідача-1 відсутні матеріально-технічні ресурси, а саме наймані працівники до посадових обов`язків яких входить виконання трудових функцій "Консультування з питань додержання трудового законодавства та консультування з питань додержання законодавства з питань ЗЕД".

22.63 Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 1.1. Договору № 1/06 Виконавець зобов`язується надати комплекс послуг щодо аналізу та оцінки роботи компанії, а Замовник прийняти та оплатити вказані послуги. Згідно з п. 1.2. Договору № 1/06 надання послуг здійснюється Виконавцем у відповідності до Технічних завдань на надання послуг, які є невід`ємною частиною цього Договору. У Технічному завданні вказується перелік послуг, строки виконання, а також вартість послуг та спосіб оплати. Згідно з п. 3.1. Договору № 1/06, вартість робіт/послуг зазначених в п.1.1. договору визначається сторонами в Технічному завданні на надання послуг, які є невід`ємною частиною цього договору. Пунктом 3.2. Договору № 1/06 визначено, що загальна сума цього договору визначається шляхом розрахунку вартості всіх наданих послуг по цьому Договору відповідно до підписаних Сторонами актів надання послуг. На підтвердження реальності здійснення господарських операцій з надання послуг відповідачем-1 на користь відповідача-2 за Договором № 1/06 від 30.06.2015, Відповідач-1, долучив до матеріалів справи наступні документи: Акти надання послуг до Договору №1/06 від 30.06.2015; Технічне завдання від 01.05.2019 на надання послуг загальною вартістю 205        000 грн; Технічне завдання від 01.04.2019 на надання послуг загальною вартістю 200        000 грн; Технічне завдання від 01.01.2019 на надання послуг загальною вартістю 160        000 грн; Технічне завдання від 01.01.2018 на надання послуг загальною вартістю 160    000 грн.

22.64 Господарською операцією в розумінні Закону України Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні"        є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1).

22.65 Як встановлено положеннями        статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

22.66 Згідно частин першої, другої        статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні",    підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

22.67 Отже, згідно частини першої    статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"        первинні документи, по перше - фіксують факти здійснення господарських операцій і, по друге - слугують підставою для бухгалтерського обліку цих операцій. А на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник (частина друга        статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

22.68 При цьому, лише реальні зміни майнового стану платника податків є визначальною ознакою господарської операції. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Насамперед йдеться про реальність і товарність господарської операції, а також про підтвердження/непідтвердження товарності господарської операції належними і допустимими доказами.

22.69 Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2020 у справі № 918/335/17.

22.70 Тобто, в цьому випадку для підтвердження господарських операцій з надання послуг необхідно дослідити докази - документи, які б не лише формально описували зовнішню форму, а й розкривали внутрішню суть такої операції, її справжність та економічну вигоду, ділову мету. 

22.71 Судами попередніх інстанцій встановлено, що такі документи в матеріалах справи відсутні та не надані ані відповідачем-1, ані відповідачем-2. Дослідивши долучені сторонами документи, суд першої інстанції зазначив, що технічні завдання на розкривають змісту послуги, відсутня чітка деталізація послуги, не зрозуміло який самий корисний ефект та який результат має на бажанні отримати Відповідач -2.  Крім того, в матеріалах справи немає жодного звіту про надання послуг з консультування. З зазначеного неможливо встановити які саме послуги були надані, яка їх мета, та який корисний ефект вони надають, до того ж не зрозуміло, яким саме чином Відповідач-2 використовує отримані послуги у своїй господарській діяльності.    Надані Відповідачем-1 акти надання послуг до Договору № 1/06 від 30.06.2015 не розкривають внутрішню суть господарських операцій, вказані акти не відображають справжність та економічну вигоду господарських операцій, що в кінцевому рахунку свідчить про нереальність спірних господарських операцій.

22.72 Виходячи з вищевикладеного, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що зазначені акти надання послуг до Договору №1/06 від 30.06.2015 не відповідають критеріям первинних документів, оскільки з них неможливо встановити суть господарської операції.

22.73 Як вже зазначалось вище, однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами        Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є: відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються. Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції. Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність. Враховуючи вищевказані норми законодавства, первинні документи, які складені суб`єктами господарської діяльності на операції, що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку. Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку. Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для виникнення прав та обов`язків учасників такої операції. Крім того, обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю. Про неможливість здійснення господарських операцій може свідчити, зокрема, відсутність у контрагента необхідних умов для здійснення певного виду діяльності або трудових ресурсів, транспортних засобів, які є необхідними для здійснення такого виду діяльності, недостатність часу, майна тощо. Крім того, контрагент повинен мати право на зайняття відповідною діяльністю. Відповідний вид діяльності має бути передбачений його статутом та внесений до ЄДР за КВЕД. Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є         фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

22.74 Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, від 18.03.2020 у справі № 927/986/17.

22.75 Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності також кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути в кожній господарській операції.        Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

22.76 Вищенаведена позиція узгоджується із змістом п.п. 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

22.77 Зазначений правовий висновок сформовано Верховним Судом в постановах від 05.11.2019 у справі № 818/6203/13-а         (адміністративне провадження № К/9901/3574/18), від 15.01.2019 у справі № 826/4717/16 (адміністративне провадження № К/9901/32780/18).

22.78 Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Поняття економічного ефекту не розкрито в        Податковому кодексі України. Однак         із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому. Цей правовий висновок сформовано        Верховним Судом в постанові від 07.03.2019 у справі № 818/3838/15 (адміністративне провадження № К/9901/25075/18).

22.79 Реальність вчинення тієї чи іншої господарської операції безпосередньо пов`язана з наявністю розумної економічної причини (ділової мети) на її вчинення.

22.80 Розумна економічна причина (ділова мета) передбачає обов`язкову спрямованість господарської операції суб`єкта господарювання на отримання позитивного економічного ефекту.

22.81 Поняття економічного ефекту в законі        не розкрито, однак, виходячи із визначення господарської діяльності, наведеного в п.п. 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, та розуміння економічної доцільності, можна дійти висновку, що економічний ефект передбачає отримання доходу, зокрема у формі приросту (збереження) активів платника податків та/або їх вартості.

22.82 Проте з визначеного        Податковим кодексом        України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (принаймні за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість отримання доходу.
Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не можуть вважатися вчиненими в межах господарської операції.

22.83 Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що подані до матеріалів справи документи мають протиріччя змісту документів між собою, невідповідність вартості послуг у замовленнях погодженій сторонами вартості. Так, Відповідач-1 стверджує, що сторонами погоджено вартість послуг консультування у Технічних завданнях до Договору № 1/06 від 30.06.2015. Відповідно до умов укладеного Договору, вартість робіт/послуг зазначених в п.1.1. договору визначається сторонами в Технічному завданні на надання послуг, які є невід`ємною частиною цього договору. Згідно з п. 1.2. Договору №1/06        у Технічному завданні вказується перелік послуг, строки виконання, а також вартість послуг та спосіб оплати. Між тим, з долучених до матеріалів справи Відповідачем-1 технічних завдань вбачається відсутність погодження сторонами строків надання послуг та способу оплати, хоча п. 1.2. Договору № 1/06 передбачено наявність цих відомостей у Технічному завданні. Подані технічні завдання містять лише загальну назву послуг "консультування з питань додержання трудового законодавства" та "консультування з питань додержання законодавства з питань ЗЕД", натомість відсутній конкретний перелік наданих послуг. При цьому, усі надані чотири технічні завдання містять один перелік послуг, проте різну вартість однакових послуг. Акти надання послуг до Договору №1/06 від 30.06.2015 так само містять однаковий перелік послуг, але різну вартість таких послуг. Таким чином, без конкретного детального переліку наданих послуг та за відсутності Звітів про надання відповідних послуг, неможливо встановити, яким чином встановлено вартість послуг, які конкретні послуги надавались та чи надавались такі послуги взагалі. Таким чином, вартість надання послуг консультування за Актами надання послуг до Договору №1/06 від 30.06.2015 та порядок ціноутворення взагалі не підтверджується в повному обсязі наявними у матеріалах справи документами, а надані Відповідачем-1        технічні завдання не відповідають вимогам Договору до змісту такого документа, що унеможливлює надання послуг на підставі        відповідних Технічних завдань, які навіть не містять строки надання відповідних послуг, а тому неможливо пов`язати між собою конкретне технічне завдання та акт надання послуг, складений на виконання відповідного технічного завдання.    Ці відомості свідчать про відсутність в матеріалах справи підтвердження чітко визначеної, погодженої сторонами вартості відповідних послуг консультування у заявленому Відповідачем-1 обсязі у наданих Технічних завданнях, та про відсутність належним чином оформлених первинних документів на підтвердження вчинення господарських операцій.  Згідно з п. 2.1.6. Договору №1/06 Виконавець зобов`язаний надати Замовнику Звіт про аналіз та оцінку роботи компанії в строки, вказані у Технічному завданні на надання послуг. Відповідно до п. 4.1 Договору №1/06 передбачено, що підтвердженням виконання Виконавцем відповідно до Технічного завдання надання послуг є їх прийняття Замовником в порядку, передбаченому цим Договором. Факт надання послуг Виконавцем, передбачених цим Договором, та їх прийняття Замовником підтверджується відповідним актом надання послуг, а також при необхідності Звітом Виконавця. Відповідачем-1 не долучено жодного звіту за результатом надання послуг відповідно до Технічного завдання та Договору № 1/06, отже відсутнє належне підтвердження факту надання послуг Виконавцем та прийняття наданих послуг Замовником, неможливість встановлення змісту господарської операції.

22.84 Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 звертав увагу на те, що "визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта.        Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.        Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції. Однак, матеріали справи не містять документів, які б підтверджували обставини реального руху активів позивача у процесі здійснення господарських операцій зі своїм контрагентом. Позивач не був обмежений у праві довести правомірність та реальність набуття ним товару у власність на підставі укладеного з контрагентом        договору шляхом подання належних доказів, які б підтверджували таку господарську операцію, враховували її мету, зміст та специфіку. Позивач повинен був подати документи, які б переконливо свідчили про реальність здійсненої ним господарської операції з придбання цього товару у контрагента та його подальшої поставки відповідачу. У таких документах мало б бути відображено умови реалізації цих господарських операцій, з урахуванням специфіки майна, що поставлялось, місця його виготовлення та місцезнаходження, вчинених дій, спрямованих на його придбання у виробника, існування у сторін необхідних умов для досягнення мети цих господарських операцій (наявність управлінського персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів) тощо".

22.85 Отже, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що вищевикладені додані відповідачем-1 первинні документи не можуть вважатись первинними документами в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки не містять усіх обов`язкових реквізитів, натомість містять суттєві недоліки та суперечності у їх оформленні. Тому такі первинні документи не відповідають критерію достовірності та не можуть засвідчувати обставини, відображені в них, а відтак місцевий господарський суд з урахуванням стандарту доказування вірогідності доказів дійшов до вірного висновку про те, що надані відповідачем-1 та відповідачем-2 первинні документи свідчать скоріш про те, що господарські операції не мали місця в об`єктивній дійсності, аніж мали. 

22.86 Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання зі сплати заборгованостей за договорами діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник позбавляється активів, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17).

22.87 Виходячи з вищенаведених обставин справи суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що у цьому випадку, волевиявлення учасників спірного правочину спрямоване на зловживання правом з метою ухилення виконання зобов`язань перед іншими кредиторами, оскільки надання консультативних послуг у заявленому обсягу не відповідає доктрині реальності господарських операцій. До того-ж, відповідач-1 не звертався до відповідача-2 з відповідними позовними вимогами, що вказує на відсутність в нього мети на отримання прибутку від господарської діяльності та як наслідок нарощення кредиторської заборгованості у відповідача-2 щодо якого в подальшому відкрито провадження у справі про банкрутство, яка має вочевидь штучний характер, що в кінцевому рахунку призводить до завдання шкоди кредиторам неплатоспроможного боржника.

22.88 При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що часткова оплата послуг не має, в цьому випадку, вирішального значення, виходячи з вищенаведених обставин нереальності відповідної господарської операції.

22.89 Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 

22.90 Відповідно до частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

22.91 Згідно статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

22.92 Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

22.93 При цьому, вказані аргументи скаржника фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог        статті 300 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень Верховного Суду. 

23. Аргументи скаржника (пункт 12.1 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються Судом з огляду на таке.

23.1 За змістом статей        15,        16 Цивільного кодексу України        кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

23.2 Згідно із частиною першою        статті 2 Господарського процесуального кодексу України,        завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

23.3 Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за        статтею 16 Цивільного кодексу України,        статтею 20 Господарського кодексу    України,        статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

23.4 Відповідно до положень статей        14,        74 Господарського процесуального кодексу України        тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

23.5 Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі №        910/12787/17).

23.6 Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови        від 01.06.2016 у справі №                920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей        3,        15,        16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

23.7 Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано        Кодексом України з процедур банкрутства    з 21.10.2019, а до вступу в дію цього        Кодексу        - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.

23.8 Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови    Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

23.9 Поняття        "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі        "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

23.10 Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі        "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

23.11 У рішенні від 05.04.2005 у справі        "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

23.12 Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9        Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

23.13 Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями        статті 20 Господарського кодексу України, визначено способи захисту    прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

23.14 Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої        статті 16 Цивільного кодексу України).

23.15 Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми        Цивільного кодексу України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

23.16 Відповідно до статей        16,        203,        215 Цивільного кодексу України        для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17),    від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №    916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

23.17 Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

23.18 Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

23.19 Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

23.20 Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

23.21 Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами        Цивільного кодексу України,        Господарського кодексу України        чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

23.22 Більш того, слід звернути увагу, що частина третя        статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства        зобов`язує арбітражного керуючого під час реалізації своїх прав та обов`язків діяти добросовісно, розсудливо та з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено).

23.23 Проаналізувавши документи та фактичні обставини ще на стадії розпорядження майном або у процедурі                ліквідації арбітражний керуючий зобов`язаний самостійно визначитися з наявністю підстав для подання заяви (позову) про визнання недійсними правочинів боржника для збільшення ліквідаційної маси, відновлення порушених прав кредиторів і погашення їх вимог.                

23.24 Наведене є свідченням, що подання заяв про визнання недійсними правочинів боржника в разі встановлення арбітражним керуючим наявності фраудаторних правочинів боржника, вчинених у підозрілий період, - це обов`язок арбітражного керуючого, який спрямований на виявлення та повернення майна боржника у справі про банкрутство, та свідченням безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі. У випадку відсутності підстав для ствердження, що правочини боржника, укладені у підозрілий період, є фраудаторними, ліквідатор зазначає про таку відсутність у своєму остаточному звіті. Невиконання зазначеного обов`язку є підставою для відмови господарським судом у затвердженні звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, що узгоджується з положеннями частини четвертої        статті 65 Кодексу України з процедур банкрутства.

23.25 На час постановлення оскаржуваного рішення та відповідно надання судом оцінки правомірності його вимог, позивач вже був учасником справи.

23.26 Так, кредиторські вимоги позивача визнано ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021 у справі № 904/6251/20.

23.27 Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

23.28 Згідно частини другої статті 311 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

23.29 У рішенні ЄСПЛ у справі "Сутяжник проти Росії" зроблено висновок про те, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. 

23.30 Під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі "Салов проти України").

23.31 Згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі "Волчлі проти Франції", "ТОВ "Фріда" проти України").

23.32 Аналіз наведеного свідчить, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи. 

23.33 Скасування судового рішення лише з підстав встановлення факту процесуального порушення, яке жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення є нічим іншим ніж проявом правового пуризму.

23.34 За наведених обставин в суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у позові через його подання до набуття позивачем статусу учасника у справі про банкрутство, а така відмова суперечила б загальним засадам господарського судочинства, встановленим статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, вимогам статті 6 Ковенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також мала б ознаки надмірного формалізму.

24. Аргументи скаржника (пункт 12.7 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються Судом з огляду на таке.

24.1 Безпідставними є аргументи скаржника щодо неможливості виконання ним зазначеної ухвали суду через невідповідність кількості питань вимогам статті 90 Господарського процесуального кодексу України, адже наведена обставина не свідчить про об`єктивну неможливість виконання ухвали суду, яка має обов`язковий характер, при цьому, як встановлено судами попередніх інстанцій, скаржником не надано відповіді на жодне питання. 

24.2 Окрім того, судами попередніх інстанцій вірно зазначено про те, що процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують позицію позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник, зокрема, щодо вчинення реальних господарських операцій, що дійсно спричинили рух активів та зміну майнового стану сторін, мали реальну економічну причину (ділову мету), у випадку, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

24.3 Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20).

24.4 Суд звертає увагу на те, що згідно частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

24.5 З огляду на викладене, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що відповідач-1 свідомо ухилився від виконання процесуального обов`язку, передбаченого статтею 90 Господарського процесуального кодексу України, щодо надання відповідей на поставлені питання, у тому числі на виконання вимог ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2021 у справі № 904/316/21 (904/6251/20).

25. Аргументи скаржника (пункт 12.5 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються Судом з огляду на таке.

25.1 Розпорядник майна боржника - арбітражний керуючий Черненченко А.С. звернувся        21.02.2022 до апеляційного суду з заявою про застосування позовної давності до вимог позивача, мотивуючи її подання апеляційному суду тим, що на нього були покладені обов`язки керівника ТОВ "Адаман трейд" лише ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2021, тобто відсутність в нього повноважень на подання такої заяви на час розгляду справи судом першої інстанції, у якому ТОВ "Адаман трейд" участі не приймало.

25.2 Згідно статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства розпорядник майна - арбітражний керуючий, призначений господарським судом для здійснення процедури розпорядження майном.

25.3 Відповідно до частин дев`ятої, десятої статті 44 Кодексу України з процедур банкрутства розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів, у томі числі укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом, а також позовів щодо визнання недійсними актів, прийнятих у процедурі розпорядження майном щодо зміни організаційно-правової форми боржника. Розпорядник майна не має права втручатися в оперативно-господарську діяльність боржника, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

25.4 Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що з дня свого призначення ухвалою суду, розпорядник майна є законним представником боржника у суді.

25.5 При цьому, заява про застосування позовної давності до суду першої інстанції розпорядником майна не подавалася, а останній був учасником справи з моменту його призначення розпорядником майна ухвалою суду про відкриття провадження у справі про банкрутство, тобто мав можливість на її заявлення незалежно від покладення на нього повноважень керівника боржника, який як вбачається з матеріалів справи повідомлявся про її розгляд, подавав відзив на позов та клопотання по справі, відтак був обізнаний про її розгляд, втім також не заявляв про застосування позовної давності. 

25.6 З урахуванням викладеного та приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України та статті 267 Цивільного кодексу України в апеляційного суду були відсутні підстави для розгляду заяви розпорядника майна про застосування позовної давності під час апеляційного перегляду справи.

26. Крім того, висновки у наведених скаржником постановах (пункти 12.1, 12.6, 12.9 цієї постанови) не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що на висновки у вказаних справах скаржник послався, виокремивши їх із контексту вказаних судових рішень, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами доказів та встановлених фактичних обставин у вказаних справах та справі № 904/6251/20 (904/316/21).         

27. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

28. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 

29. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

30. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

31. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні. 

32. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідають.

33. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі. 

34. Вказані вимоги судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови були дотримані.         

35. Оскільки підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції немає, то судовий збір за подачу касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 15.01.2020 № 460-IX, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Повіланського О. О. на постанову Центрального  апеляційного господарського суду від 22.02.2022 та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021 у справі № 904/6251/20 (904/316/21) залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2022 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2021 у справі № 904/6251/20 (904/316/21) залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      В. В. Білоус

Судді                                                                                                   О. В. Васьковський

                                                                                                               В. Я. Погребняк