Ухвала                                                         
08 червня 2022 року
м. Київ
справа № 365/499/18
провадження № 61-8309св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач (за первісним позовом)- Спільне Українсько-Великобританське товариство з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини»,
відповідачі (за первісним позовом):  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа (за первісним позовом) - Згурівська районна державна адміністрація Київської області,
позивач (за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,
відповідач (за зустрічним позовом)- Спільне Українсько-Великобританське товариство з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року у складі судді Хижного Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Мараєвої Е. Є., Рубан С. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року Спільне Українсько-Великобританське товариство 
з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» (далі - СП ТОВ «Нива Переяславщини») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Згурівська районна державна адміністрація Київської області, про визнання договорів оренди землі недійсними.
Позовна заява СП ТОВ «Нива Переяславщини» мотивована тим, що 01 жовтня 2006 року між ним і ОСОБА_1 укладено договір оренди земельних ділянок, які належать останньому та розташовані на території Вознесенської сільської ради Згурівського району Київської області. Вказаний договір зареєстрований у Згурівському відділі Київської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру у Згурівському районі 18 квітня 2007 року. СП ТОВ «Нива Переяславщини» і ОСОБА_1 01 вересня 2011 року уклали додаткову угоду до договору оренди, якою строк дії основного договору визначили до 01 серпня 2024 року. З моменту укладення вищевказаного договору оренди землі до звернення до суду позивач за первісним позовом користується спірними земельними ділянками та виплачує орендодавцю орендну плату. 
Проте 24 липня 2018 року СП ТОВ «Нива Переяславщини» дізналося, що ОСОБА_1 уклав договори оренди останнього на ті ж самі земельні ділянки з іншим орендарем - ОСОБА_2 , право оренди зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На час укладення спірних договорів оренди між відповідачами за первісним позовом та проведення державної реєстрації прав оренди, договір оренди від 18 квітня 2007 року, укладений з позивачем за первісним позовом на ті ж самі земельні ділянки, не розірваний, не визнаний недійсним, строк його дії не закінчився, тому укладенням спірних правочинів порушені законні права та інтереси останнього.
На підставі викладеного СП ТОВ «Нива Переяславщини» просило: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер 3221982000:07:007:0006), укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та скасувати його державну реєстрацію (номер запису про право 22260085 від 07 вересня 2017 року); визнати недійсним договір оренди земельної 
ділянки (кадастровий номер 3221982000:07:007:0007), укладений між 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та скасувати його державну реєстрацію (номер запису про право 22259772 від 07 вересня 2017 року).
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до СП ТОВ «Нива Переяславщини» про визнання недійсним договору оренди землі та додаткової угоди.
Зустрічна позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що йому на праві власності належать земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4365 га та 3,4267 га, які розташовані на території Вознесенської сільської ради Згурівського району Київської області. Відповідно до договору оренди землі від 07 вересня 
2017 року ОСОБА_1 передав належні йому на праві власності земельні ділянки в оренду ОСОБА_2 строком на 10 років.
Вказував, що він не підписував договір оренди землі від 01 жовтня 2006 року, 
а також додаткову угоду до нього від 01 вересня 2011 року, на які посилається СП ТОВ «Нива Переяславщини» у первісній позовній заяві. Волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору оренди землі та додаткової угоди із СП ТОВ «Нива Переяславщини» відсутнє, тому вказані правочини необхідно визнати недійсними. 
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив: визнати недійсним договір оренди землі від 01 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 
і СП ТОВ «Нива Переяславщини», та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсною додаткову угоду від 01 вересня 2011 року, укладену між ОСОБА_1 і СП ТОВ «Нива Переяславщини», та скасувати його державну реєстрацію.
Короткий зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення 
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 23 січня 
2020 року позов СП ТОВ «Нива Переяславщини» задоволено.
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер 3221982000:07:007:0006), укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , 
та скасовано його державну реєстрацію (номер запису про право 22260085 від 07 вересня 2017 року).
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер 3221982000:07:007:0007), укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та скасовано його державну реєстрацію (номер запису про право 22259772 від 07 вересня 2017 року).
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь 
СП ТОВ «Нива Переяславщини» судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 7 048 грн та витрат за залучення експерта 
в розмірі 6 768 грн.
Зобов`язано повернути після набрання рішенням суду законної сили: 
СП ТОВ «Нива Переяславщини» оригінали договору оренди землі 
від 01 жовтня 2006 року, додаткову угоду від 11 вересня 2011 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2006 року, відомості про виплати за паями; Згурівській районній державній адміністрації Київської області реєстраційні справи № 1032323432219, 1032304032219; Згурівському районному сектору Державної міграційної служби форму № 1 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та форму № 1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 договір оренди земельної частки (паю) від 14 березня 2000 року, дві заяви на ім`я прокурора Згурівського району Київської області Фомченкова В. М., заяву на ім`я голови Згурівської районної державної адміністрації 
Київської області, договір створення (передачі) науково-технічної продукції 
від 08 грудня 2008 року; ОСОБА_1 п`ять гарантійних талонів, заяву про зарахування до ПТУ-4.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на 07 вересня 
2017 року договір оренди землі від 01 жовтня 2006 року та додаткова угода до нього від 01 вересня 2011 року, які укладені між ОСОБА_1 
і СП ТОВ «Нива Переяславщини», не припинені, не розірвані, не визнані судом недійсними. Внаслідок укладення договорів оренди земельних ділянок 
від 07 вересня 2017 року між відповідачами за первісним позовом було порушено право СП ТОВ «Нива Переяславщини» як орендаря цих же земельних ділянок, тому зазначені договори оренди від 07 вересня 2017 року необхідно визнати недійсними.
Місцевий суд також дійшов висновку про доведеність факту непідписання ОСОБА_1 договору оренди землі від 01 жовтня 2006 року і додаткової угоди до нього від 01 вересня 2011 року. Проте сам по собі вказаний факт не може бути підставою для визнання зазначених договору оренди та додаткової угоди недійсними, через недотримання позивачем за зустрічним позовом строків позовної давності за вказаними вимогами. 
Дії ОСОБА_1 , вчинені ним після укладення договору оренди землі 
від 01 жовтня 2006 року, зокрема, отримання орендної плати, свідчать про погодження ним істотних умов цього договору, а отже схвалення зазначеного правочину, укладеного від його імені. Аналогічних висновків суд першої інстанції дійшов і щодо оцінки факту укладення додаткової угоди до договору оренди землі.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 фактично схвалив договір оренди землі від 01 жовтня 2006 року та додаткову угоду до нього від 01 вересня 2011 року, надав свої документи для укладення оспорюваних правочинів (копії паспорту, довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, державний акт на право власності на земельну ділянку тощо), передав земельні ділянки в оренду СП ТОВ «Нива Переяславщини», яке належним чином зареєструвало вказаний договір оренди землі та додаткову угоду до нього, здійснювало фактичне користування земельними ділянками, з дати укладення оспорюваного договору (2006 рік) належним чином виконувало свій обов`язок щодо виплати орендної плати, яка була отримана у період з 2006 року до 2017 року, утримувало та сплачувало податки і збори, виступаючи щодо 
ОСОБА_1 податковим агентом. 
Отже, ОСОБА_1 фактично схвалив договір оренди землі від 01 жовтня 
2016 року та додаткову угоду до нього від 01 вересня 2011 року, що підписані від його імені батьком, та визнавав факт перебування належних йому земельних ділянок у користуванні СП ТОВ «Нива Переяславщини», отримував орендну плату.
Крім того, договір оренди землі від 01 жовтня 2006 року, а також додаткова угода до нього від 01 вересня 2011 року відповідали вимогам законодавства, чинного на час їхнього укладення, у зв`язку з чим відсутні законні підстави для визнання вказаних правочинів недійсними.
На час укладення між відповідачами за первісним позовом договорів оренди землі від 07 вересня 2017 року у ОСОБА_1 було відсутнє право на укладення зазначених правочинів, оскільки спірні земельні ділянки перебували в оренді попереднього орендаря - СП ТОВ «Нива Переяславщини».
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) як на підставу оскарження судових рішень. Вважає, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.
Касаційна скарга також мотивована тим, що висновком судової почеркознавчої експертизи підтверджено, що ОСОБА_1 не підписував договір оренди землі від 01 жовтня 2006 року, а також додаткову угоду до нього від 01 вересня 2011 року. ОСОБА_1 не уповноважував ОСОБА_2 або інших осіб на вчинення будь-яких дій від його імені, зокрема, щодо укладення спірних договорів оренди. Проставлення підпису лише у 2010 році в графі напроти прізвища « ОСОБА_1 » у документі під назвою «виплата за паями № СП-08» не може свідчити про погодження ОСОБА_1 всіх істотних умов основного договору, а також погодження умов додаткової угоди, яка була укладена пізніше. Отримання грошових коштів у 2010 році не може підмінювати поняття погодження істотних умов (понад 43 пунктів) та укладення договору оренди у 2006 році та додаткової угоди у 2011 році. При цьому після підроблення додаткової угоди 
від 01 вересня 2011 року ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій щодо повного або частково виконання своїх обов`язків за цим правочином, орендну плату останній не отримував.
У матеріалах справи відсутні дані, що ОСОБА_1 уповноважував усно чи письмово ОСОБА_2 на укладення договору оренди землі 
від 01 жовтня 2006 року та додаткової угоди від 01 вересня 2011 року. Також відсутні докази, що ОСОБА_1 уповноважував ОСОБА_2 діяти від його імені, представляти його права та інтереси у правовідносинах, пов`язаних з розпорядженням земельними ділянками чи на отримання орендної плати від його імені. Вказані дії були зроблені без згоди 
і волевиявлення ОСОБА_1 .
Апеляційний суд помилково посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17. 
Доводи інших учасників справи
СП ТОВ «Нива Переяславщини» подало до суду відзив на касаційну скаргу, 
в якому просило рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.
Вказувало, що відсутні підстави вважати, що апеляційний суд помилково послався на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року 
у справі № 145/2047/16-ц відступила від висновку, який викладений 
у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 
№ 6-48цс15, на який посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі.
Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду  ОСОБА_1 12 травня 
2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
29 червня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 травня 2022 року справу призначено до розгляду.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити 
у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 227/3760/19-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання договору оренди недійсним.
Верховний Суд, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вважав за необхідне відступити від правових висновків, викладених 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
Так, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду констатувала, що у разі відсутності власноручного підпису сторони договору на документі необхідно вважати, що правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової форми правочину, проте це не означає, що між сторонами відсутня домовленість, якщо договір фактично виконується сторонами. Отже, неукладений і недійсний договір - це принципово різні правові явища і їх ототожнення є помилковим. Договір, щодо якого сторони не дійшли згоди в необхідній формі за всіма істотними умовами, є неукладеним, тобто неіснуючим, що виключає визнання його недійсним.
Велика Палата Верховного Суду, викладаючи в постанові від 16 червня                   2020 року у справі № 145/2047/16-ц правовий висновок, від якого просить відступити колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, вказала на те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язане з позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виснувала, що неможливо ефективно захистити права власника речі (майна) із застосуванням негаторного позову в тому разі, якщо річ (майно) перебуває у фактичному володінні іншої особи. У такому разі, на переконання колегії суддів, ефективним способом захисту прав власника речі буде фактичне повернення речі, що не можливо здійснити шляхом усунення перешкод у користуванні власністю.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду звернула увагу на те, що при застосуванні підходу, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду, про те, що ефективним способом захисту в разі встановлення, що оспорюваний договір не підписувався однією зі сторін (наприклад, підпис підроблений), є негаторний позов про усунення перешкод у користуванні належним майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення майна, створюється ситуація правової невизначеності, коли констатація в мотивувальній частині рішення про неукладенність договору і, як наслідок, вказівка в резолютивній частині про відмову у визнанні договору недійсним не є підставою для скасування реєстраційних записів, які здійснено на підставі договорів як документів, неукладеність яких констатує суд. Разом з тим визнання договору недійсним, підробленість підпису на якому встановлена судом, забезпечить можливість як повернення речі (майна) у фактичне володіння власника шляхом застосування реституції, так і стане підставою для скасування всіх реєстраційних записів, які здійснено на підставі цього договору.  
На переконання колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, позов про визнання договору недійсним з підстав, що підпис сторони 
в ньому є підробленим та, відповідно, застосування наслідків недійсності правочину, передбачених у статті 216 Цивільного кодексу України, 
є належним та ефективним способом захисту порушеного права власності позивача в справі № 227/3760/19-ц, тому вважала наявними підстави для передачі зазначеної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від висновку (уточнення), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року прийнято до розгляду справу № 227/3760/19-ц.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року провадження у справі № 227/3760/19-ц зупинено до залучення у справі правонаступника ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) 
у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. 
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження 
у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.
Судові рішення у справі, яка є предметом перегляду, та судові рішення, які передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження 
у справі № 365/499/18 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 227/3760/19-ц.
Керуючись статтями 252, 253, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Зупинити провадження у справі за позовом Спільного 
Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Згурівська районна державна адміністрація Київської області, про визнання договорів оренди землі недійсними; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини», про визнання недійсним договору оренди землі та додаткової угоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 227/3760/19-ц.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук