Постанова 
Іменем України                       
 
16 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 754/12759/17
провадження № 61-10416св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), 
Сердюка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Л. О., ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов Павло Юрійович,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року в складі судді Панченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року в складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Л. О., ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов Павло Юрійович, про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами,
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (далі - ПАТ «Український професійний банк», ПАТ «УПБ») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ»                   Пантіної Л. О., ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П. Ю., про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 лютого 2007 року між ВАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 126, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 140 000,00 дол. США під заставу квартири АДРЕСА_2 з терміном дії до 10 лютого 2022 року.
 
26 лютого 2007 року між ВАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л., предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 
 
28 жовтня 2010 року ПАТ «Український професійний банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня                  2010 року стягнено з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 26 лютого 2007 року № 126 в розмірі 987 286,12 грн та судові витрати в розмірі 1 820,00 грн.
 
Позивач зазначає, що на момент отримання банком виконавчого листа за вищевказаним судовим рішенням, остання в добровільному порядку частково погасила заборгованість за кредитним договором у сумі 347 043,50 грн, таким чином, сума її боргу становила 640 242,63 грн. 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2014 року виконавчий лист № 2-3897/10, виданий на підставі вищевказаного рішення суду, визнано таким, що не підлягає виконанню в частині добровільного погашення                      ОСОБА_1 заборгованості в сумі 347 043,50 грн.
 
Позивач вказувала на те, що вона отримала від ПАТ «Український професійний банк» повідомлення від 07 вересня 2017 року про те, що 06 вересня 2017 року банк відступив ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 26 лютого 2007 року. Крім того, банк повідомив про те, що відступлення права вимоги відбулося на суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 87 655,71 дол. США, що за курсом НБУ становить 2 275 039,35 грн. 
 
Також позивач отримала від ОСОБА_2 повідомлення про відступлення права вимоги від 07 вересня 2017 року із копіями договорів про відступлення права вимоги від 06 вересня 2017 року № 23 та № 23/1 та письмову вимогу, відповідно до якої позивачу необхідно протягом 30 днів перерахувати на вказаний у вимозі рахунок 87 655,71 дол. США, а в разі невиконання вказаної вимоги ним буде звернено стягнення на належне їй майно шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
 
Вказані дії ОСОБА_2 та ПАТ «Український професійний банк», на думку позивача, є незаконними та такими, що порушують її майнові права. Крім того, відступлення права вимоги відбулося за боргом в неіснуючій сумі, що ставить під загрозу її право власності на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
 
Визнано недійсним із моменту укладення договір від 06 вересня 2017 року № 23 про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 126 від 26 лютого 2007 року, укладеним між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_2 .
 
Визнано недійсним із моменту укладення договір від 06 вересня 2017 року                        № 23/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 26 лютого 2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 176 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю., укладений між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_2 .
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що з укладенням договору про відступлення права вимоги у кредитному договорі від 26 лютого 2007 року № 126 відбулася заміна кредитодавця - банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій із надання фінансових послуг, на іншу особу -                        ОСОБА_2 , який не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.
 
На думку судів, право кредитора за кредитним договором, а також право вимоги до іпотекодавців, майном яких забезпечено кредит, можуть бути відступлені виключно банківській чи іншій фінансовій установі. Таким чином, ні фізична, ні юридична особа, якщо вона не має статусу банку чи іншої фінансової установи не можуть бути іпотекодержателем за договором іпотеки, яким забезпечується виконання зобов`язання за кредитним договором. Крім того, оскільки фізична особа не є спеціальним суб`єктом, визначеним статтею 1054 ЦК України, до неї не можуть перейти права кредитора за кредитним договором.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
13 липня 2020 року ПАТ «УПБ» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду                       м. Києва від 19 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з Деснянського районного суду м. Києва.
 
У лютому 2021 року справа № 754/12759/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
У касаційній скарзі, обґрунтовуючи неправильність застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник, в аспекті підстав та випадків касаційного оскарження, посилається на те, що:
 
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права, зокрема статей 203, 215, 512, 626, 628, 638, 1077, 1079 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                  від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16; у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року в справі № 161/5127/17-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 910/4816/18; у постанові Вищого господарського суду України                          від 01 лютого 2017 року в справі № 922/5334/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Суди дійшли помилкового висновку про задоволення позову, оскільки спірні договори про відступлення права вимоги придбані на відкритому аукціоні, є договорами купівлі-продажу права вимоги, які не можуть одночасно бути іншими договорами, зокрема, договорами факторингу.
 
У квітні 2021 року ПАТ «УПБ» подало до Верховного Суду додаткові пояснення, 
у яких, зокрема, зазначено про те, що рішення судів також суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові                                      від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, відповідно до якого відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
 
Доводи інших учасників справи
 
У лютому 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив, у якому підтримує вимоги касаційної скарги та просить скасувати оскаржувані судові рішення.
 
Відзив мотивований тим, що законодавством не обмежено суб`єктний склад сторін договору про відступлення прав вимоги, який не має ознак договору факторингу. ОСОБА_2 правомірно на відкритих торгах (аукціоні) придбав права вимоги за договорами, уладеними з позивачем. Правомірність набуття підтверджується положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у сфері виведення неплатоспроможних банків із ринку, у якому закріплено, що право придбання на відкритому конкурсі у неплатоспроможного банку прав вимоги за кредитними договорами та договорам забезпечення мають будь-які фізичні і юридичні особи.
 
Крім того, обсяг прав та обов`язків позивача як боржника за кредитним договором та договором іпотеки не змінився. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 26 лютого 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 126, за умовами якого, банк зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді відкличної кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі, на строк та умовах, передбачених у договорі, а позичальник зобов`язується отримати та повернути грошові кошти, одержані в рахунок кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.
 
Відповідно до умов договору кредит надається з лімітом заборгованості у сумі 157 640,00 дол. США (пункт 1.2), строк кредиту: з 26 лютого 2007 року по                               10 лютого 2022 року (пункт 1.3) з процентною ставкою 12 % річних (пункт 1.4) призначення кредиту - придбання житла по програмі кредитування «Житло в кредит» та оплату страхових платежів (пункт 1.6), повернення кредиту забезпечується заставою власного майна позичальника (іпотечний договір                 від 26 лютого 2007 року).
 
26 лютого 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до пункту 6 якого іпотекодавець у забезпечення виконання власних зобов`язань за кредитним договором, надав в іпотеку власне нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 95,20 кв. м, жилою площею 53,50 кв. м.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 
2010 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Український Професійний Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 987 286,12 грн та судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді, у сумі 1 820,00 грн, а всього - 989 106,12 грн.
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2014 року заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що частково не підлягає виконанню у справі за позовом ПАТ «Український Професійний Банк» до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, визнано виконавчий лист № 2-3897/10, виданий 25 липня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області, таким, що не підлягає виконанню в частині добровільного погашення ОСОБА_1 заборгованості в сумі 347 043,50 грн. 
У задоволенні решти заяви відмовлено.
 
На підставі постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) 
від 28 травня 2015 року № 348 «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28 травня 2015 року прийнято рішення № 107 про запровадження з 29 травня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Український професійний банк».
 
Відповідно до постанови Правління НБУ від 28 серпня 2015 року № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Український професійний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український професійний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого з 31 серпня 2015 року розпочато процедуру ліквідації банку.
 
На підставі результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом 
від 08 серпня 2017 року № UA-EA-2017-07-28-000030-b, між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 укладено договір від 06 вересня 2017 року № 23 про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Також 06 вересня 2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 укладено договір № 23/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором.
 
07 вересня 2017 року ПАТ «Український Професійний Банк» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги, відповідно до якого, банк відступив право вимоги за кредитним договором від 26 лютого 2007 року               № 126 та за іпотечним договором від 26 лютого 2007 року за реєстровим номером № 1630, укладеними між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Право вимоги банка до боржника визначене у сумі 87 655,71 дол. США, що за офіційним курсом НБУ встановленим на дату укладення договору становить 2 275 039,35 грн.
 
07 вересня 2017 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами з копіями договорів про відступлення прав вимоги та вимогу про усунення порушень по кредитному договору від 26 лютого 2007 року № 126.
 
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 
2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про залучення до участі у справі як правонаступника позивача та про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ПАТ «Український Професійний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
 
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04 травня                       2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2018 року та постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 2-3897/10, заяву ОСОБА_2 задоволено частково, замінено стягувача ПАТ «Український Професійний Банк» на його правонаступника ОСОБА_2 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Вишгородським районним судом Київської області 25 липня 2013 року в справі   № 2-3897/10 за позовом ПАТ «Український Професійний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В іншій частині вимог відмовлено.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення не відповідають вказаним вимогам закону.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У справі, що переглядається, задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що права кредитора за кредитним договором, а також право вимоги до іпотекодавців, майном яких забезпечено кредит, можуть бути відступлені виключно банківській чи іншій фінансовій установі. Таким чином, ні фізична, ні юридична особа, якщо вона не має статусу банку чи іншої фінансової установи не можуть бути іпотекодержателем за договором іпотеки, яким забезпечується виконання зобов`язання за кредитним договором. Крім того, оскільки фізична особа не є спеціальним суб`єктом, визначеним статтею 1054 ЦК України, до неї не можуть перейти права кредитора за кредитним договором.
 
Колегія суддів із зазначеним висновком судів у контексті цієї справи не погоджується, з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно з частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
 
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
 
Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
 
Частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі 
№ 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 
3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
 
Натомість договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
 
Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, суд немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
 
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі 
№ 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08 червня 2021 року в справі 
№ 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) викладено правовий висновок, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 лютого 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 126, відповідно до умов якого кредит надається з лімітом заборгованості у сумі 157 640,00 дол. США 
(пункт 1.2), строк кредиту: з 26 лютого 2007 року до 10 лютого 2022 року                        (пункт 1.3) з процентною ставкою 12 % річних (пункт 1.4) призначення кредиту - придбання житла по програмі кредитування «Житло в кредит» та оплату страхових платежів (пункт 1.6), повернення кредиту забезпечується заставою власного майна позичальника (іпотечний договір від 26 лютого 2007 року).
 
26 лютого 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до пункту 6 якого іпотекодавець у забезпечення виконання власних зобов`язань за кредитним договором, надав в іпотеку власне нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 95,20 кв. м, жилою площею 53,50 кв. м.
 
На підставі постанови Правління НБУ від 28 травня 2015 року № 348 «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28 травня 2015 року прийнято рішення № 107 про запровадження з 29 травня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Український професійний банк».
 
Відповідно до постанови Правління НБУ від 28 серпня 2015 року № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Український професійний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український професійний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого з 31 серпня 2015 року розпочато процедуру ліквідації банку.
 
Відповідно до пунктів 2, 6 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з дня початку процедури ліквідації банку: банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.
 
Частиною шостою статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.
 
Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).
 
08 серпня 2017 року через електронний майданчик проведені електронні торги з продажу права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення виконання зобов`язання від 26 лютого 2007 року № 126, за результатами яких складено протокол від 08 серпня 2017 року № UA-EA-2017-07-28-000030-b(а. с. 188, т. 1).
 
На підставі результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом 
від 08 серпня 2017 року № UA-EA-2017-07-28-000030-b, між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 укладено договір від 06 вересня 2017 року № 23 про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Також 06 вересня 2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 укладено договір № 23/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором.
 
Згідно з умовами договору купівлі-продажу прав вимоги від 06 вересня 2017 року № 23 про відступлення прав вимоги за кредитним договоромПАТ «Український Професійний Банк» передало  ОСОБА_2 всі права вимоги до позичальника  ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 лютого 2007 року. За договором від 06 вересня 2017 року № 23/1 ПАТ «Український Професійний Банк» передало  ОСОБА_2 всі права вимоги за договором іпотеки від 26 лютого 2007 року, укладеного між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 
 
ОСОБА_2 оплатив 479 800,00 грн (ціна відступлення) за купівлю майнових прав за кредитним договором від 26 лютого 2007 року.
 
Отже, договір відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором за його ознакою є договором, за яким банк у зобов`язаннях за кредитним договором від 26 лютого 2007 року і договором іпотеки замінений на відповідача ОСОБА_2 як нового кредитора.
 
ОСОБА_2 не набув право здійснювати фінансові операції стосовно боржника ОСОБА_1 , оскільки за умовами договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором від 26 лютого 2007 рокуі за договором іпотеки.
 
Ураховуючи викладене, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).
 
Оскільки за своєю правовою природою спірні договори є договорами купівлі-продажу майнового права, укладеними банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, тому висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відступлення права вимоги суперечить закону, є помилковим.
 
Також помилковими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що договір купівлі-продажу майнових прав містить ознаки договору факторингу.
 
Зазначений висновок відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16 березня 2021 року в справі 
№ 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08 червня 2021 року в справі 
№ 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), постановах Верховного Суду 
від 04 серпня 2021 року в справі № 705/5544/19 (провадження № 61-8523св20), 
від 10 серпня 2021 року в справі № 755/7758/19 (провадження № 61-17748св20).
 
Крім того, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду від 16 грудня                           2020 року у справі № 640/14873/19).
 
Оскільки продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язань у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи, тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що  ОСОБА_2 як фізична особа в силу вимог чинного законодавства не міг бути стороною договору купівлі-продажу майнових прав за кредитним договором від 26 лютого 2007 року та за договором іпотеки.
 
Посилання позивача на те, що під час укладення договору про відступлення права вимоги стягувачем встановлено вимогу про стягнення коштів у більшому розмірі, ніж номінальна вартість відступленої банком вимоги, не може бути підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів.
 
Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням, невиконанням чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.
 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 жовтня                2018 року в справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року в справі                                 № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року в справі № 924/1208/18, від 19 лютого     2020 року в справі № 639/4836/17, від 07 червня 2021 року в справі                                      № 648/3596/19, від 22 вересня 2021 року в справі № 348/1743/18.
 
Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права.
 
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги і скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки за подання апеляційної скарги ПАТ «Український Професійний Банк» сплатило судовий збір у розмірі 4 000,00 грн та 2 560,00 грн за подачу касаційної скарги, Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, а тому із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Український Професійний Банк» підлягає стягненню 6 560,00 грн сплаченого судового збору.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
 
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» 
Пантіної Л. О., ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов Павло Юрійович, про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб судовий збір у розмірі 6 560,00 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                  А. А. Калараш
 
І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                     В. В. Сердюк