ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/1442/21	Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А. 	
Провадження № 22-ц/817/295/22 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 травня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Шевчук Г.М. 
Суддів -  Бершадська Г. В., Костів О. З., 
за участі секретаря - Романська К.М. 
та сторін - представник ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , - адвоката Коневалика А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №594/1442/21 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2021 року, ухваленого суддею Губіш О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Коневалика Андрія Васильовича, до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», про відшкодування шкоди, - 

В С Т А Н О В И В:
       У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 , у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Коневалика А.В., звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 о 11 годині 20 хв. на 211 км. автомобільної дороги Р-24 «Татарів - Косів - Коломия - Борщів - Кам`янець-Подільський», неподалік с.Верхняківці Борщівської ТГ Чортківського району, водій ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Volkswagen Sharan», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись у напрямку м.Борщів, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Citroen Jumpy», д.н.з. НОМЕР_2 , який під керуванням ОСОБА_4 рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП, водій ОСОБА_3 та пасажири автомобіля «Citroen Jumpy» ОСОБА_5 та ОСОБА_6 загинули, а водій ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження. 
       У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Citroen Jumpy», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС» згідно з полісом АР7953264, позивачка ОСОБА_1 , як дружина загиблого ОСОБА_6 , та як законний представник двох неповнолітніх дітей загиблого, 31 березня 2021 року звернулась до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду і заявами про виплату відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, яке належить неповнолітнім дітям загиблого та моральної шкоди. Однак виплату відшкодування здійснено не було.
       Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2021 року позов задоволено. 
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відшкодування пов`язане з втратою годувальника в розмірі 108000 (сто вісім тисяч) гривень.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 , відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 грн.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» в дохід держави 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.
       В апеляційній скарзі представник ПАТ "Страхова група "ТАС" - Ніколаєв В.В. просить скасувати рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23.12.2021 року у повному обсязі. Вважає, що вказане рішення підлягає скасуванню з підстав неповноти з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.
       В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що кримінальне провадження № 12021210000000128 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 286 КК України, не завершене по даній справі відсутній вирок суду, який набрав законної сили на дату винесення оскаржуваних рішень, що унеможливлює встановлення факту настання цивільно-правової відповідальності внаслідок ДТП, обставини ДТП, в порядку п. 36.2, ст. 36 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" AТ «CГ "ТАС" (приватне) було зупинено строк на прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, а отже з боку AT «СГ «TAC» (приватне) відсутній факт порушення строків на виплату страхового відшкодування у зв`язку з чим рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23.12.2021 року є незаконними та необґрунтованими, грубо порушує норми матеріального права.
       Вказує, що при укладенні Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AT «СГ «TAC» (приватне) взяло на себе зобов`язання здійснити страхову виплату на користь потерпілої особи, а не відшкодувати шкоду, заподіяну ДТП, а отже ч. 3. ст. 28 ЦПК України не може бути застосована, оскільки у AT «СГ «TAC» (приватне) не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне зобов`язання перед страхувальником.
       Зазначає, що розгляд справи без сплати судового збору є безпідставним у зв`язку з чим рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23.12.2021 року є незаконними та необґрунтованими, які грубо порушують норми процесуального права, зокрема ст. 177, 185 ЦПК України.
       Вказує, що відповідно до позовної заяви, позивачі вимагають стягнути саме страхове відшкодування а не шкоду, заподіяну смертю фізичної особи.
       Місцезнаходження AT «СГ «TAC» (приватне) є 03062. м. Київ. пр. Перемоги, буд. 65, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію.
       Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України: «Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду».
       У зв`язку з чим відповідач вважає рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23.12.2021 року незаконними та необґрунтованими, які грубо порушують нормі процесуального права, зокрема ст. 27 та 31 ЦПК України.
       Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , - адвоката Коневалик А.В. апеляційної скарги не визнав, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю ПАТ "Страхова група "ТАС" повторно надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи у зв`язку з воєнним станом та здійснити розгляд справи після закінчення воєнного стану.
Колегія суддів відхиляє клопотання відповідача, оскільки представник ОСОБА_7 не надав суду доказів про те, що він не має змоги взяти участь в судовому засіданні ні особисто, ні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
Колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).
А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засіданні на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
       У відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.         
       Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що АТ «СГ «ТАС» (приватне) як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якій він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.
       Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.        
       Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Судом встановлено та доведено доказами наявними в матеріалах справи, що ІНФОРМАЦІЯ_4 о 11 год. 20 хв. на 211 км автомобільної дороги Р-24 «Татарів - Косів - Коломия - Борщів - Кам`янець-Подільський», неподалік с.Верхняківці Борщівської територіальної громади Чортківського району, водій ОСОБА_3 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Volkswagen Sharan», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись у напрямку м.Борщів, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Citroen Jumpy», д.н.з. НОМЕР_2 , який під керуванням ОСОБА_4 рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП, водій ОСОБА_3 та пасажири автомобіля «Citroen Jumpy» ОСОБА_5 та ОСОБА_6 загинули, а водій ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження. 
       Наведене підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021210000000128 від 18.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.286-1 КК України. 
       Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, загинув пасажир автомобіля «Citroen Jumpy», д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_6 .. Наведене підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №3021079018459208, копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Борщівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано - Франківськ) 22 березня 2021 року, лікарським свідоцтвом про смерть №36 від 19 березня 2021 року, виданим Чортківським районним відділенням Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи, висновком експерта №38.
       Відповідно до свідоцтва про одруження та свідоцтв про народження, ОСОБА_6 на час смерті перебував у шлюбі із позивачкою ОСОБА_1 та був батьком двох неповнолітніх дітей, дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Крім того, на день смерті, у ОСОБА_6 залишились живі батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_1 . Факт їх родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 .
       Згодом, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 .
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що відповідач, у зв`язку із смертю ОСОБА_6 , зобов`язаний відшкодувати 18000 гривень моральної шкоди на користь позивачки, 18000 гривень моральної шкоди на користь позивачки, яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , зважаючи на наявність у загиблого ще сина та матері, які також мають право на таке відшкодування у рівних частинах, а також страхове відшкодування на користь позивачки, яка діє в інтересах неповнолітньої дочки, пов`язане із втратою годувальника у розмірі 108000 гривень, зважаючи на наявність у загиблого ще неповнолітнього сина - ОСОБА_8 , який також має право на таке відшкодування у рівних частинах.
       Спірні правовідносини в справі регулюються нормами права, які містяться в главі 82 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).
       Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
       За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
       У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
       За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).
       Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.
       Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року за №199/1100/19.
       Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.
       Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності або вироку суду не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.
       Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.
       Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
       Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
       Згідно з частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
       Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.
       Закон №1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
       Відповідно до статті 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
       За змістом пункту 22.1. статті 22, статті 23 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
       Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.
       Згідно зі статтею 27 Закону №1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
       За змістом пункту 36.3. статті 36 Закону №1961-IV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивачка, в інтересах якої діяв представник, звернулася до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування 31 березня 2021 року та надала відповідні документи. 
       Згідно матеріалів справи відшкодування моральної шкоди та відшкодування, пов`язане з втратою годувальника відповідачем АТ «СГ «ТАС» проведено не було.
       Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що АТ «СГ «ТАС» (приватне) як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якій він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.
       Згідно п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
       Статтею 27 Закону № 1961-IV визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.
       Згідно п.27.1 ст. 27 Закону № 1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
       Згідно пунктів 27.2. та 27.3. статті 27 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1. та підпунктом «в» пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на день настання страхового випадку становить 6000 гривень.
       Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції вірно прийшов до висновку ,що відповідач, у зв`язку із смертю потерпілого внаслідок ДТП, зобов`язаний відшкодувати 18000 гривень моральної шкоди на користь позивачки, 18000 гривень моральної шкоди на користь позивачки, яка діє в інтересах неповнолітньої дочки , зважаючи на наявність у загиблого ще сина та матері, які також мають право на таке відшкодування у рівних частинах, а також страхове відшкодування на користь позивачки, яка діє в інтересах неповнолітньої дочки, пов`язане із втратою годувальника у розмірі 108000 гривень, зважаючи на наявність у загиблого ще неповнолітнього сина - , який також має право на таке відшкодування у рівних частинах.
       Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Отже, вирішуючи спір, суд на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши глибину душевних страждань позивачки, тривалість вимушених змін у її житті, перенесеному сильному нервовому потрясінні, порушенні спокою, нормального життя, необхідності звертатись за медичною і юридичною допомогою, згаянні вільного і робочого часу, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно стягнув моральну шкоду у розмірі 18000грн. на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та моральну шкоду у розмірі 18000грн. на користь ОСОБА_1 .        
       Доводи представника відповідача, що кримінальне провадження № 12021210000000128 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 286 КК України, не завершене, по даній справі відсутній вирок суду, який набрав законної сили на дату винесення оскаржуваних рішень, що унеможливлює встановлення факту настання цивільно-правової відповідальності внаслідок ДТП, обставини ДТП, колегія суддів не приймає до уваги як не обґрунтовані, оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля "Citroen Jumpy" д.н.з. НОМЕР_2 настає незалежно від його вини в дорожньо-транспортній пригоді, яка трапилась 23 липня 2020 року.
       Судом першої інстанції вірно зазначено, що стаття 35 Закону №1961-IV не містить вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та в силу норм частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини ,а тому відсутність у матеріалах справи доказів притягнення винної особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження відносно неї, не означає відсутність її вини для цивільно-правової відповідальності, не може свідчити про відсутність страхового випадку та про відсутність підстав для відшкодування відповідачем завданої позивачці шкоди в межах суми страхового відшкодування.
       Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про неправильно визначену підсудність у даній справі, оскільки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є с. Глибочок, Борщівського району, Тернопільської області. Дорожньо-транспортна пригода (місце завдання шкоди) трапилась в Борщівському районі Тернопільської області. Таким чином справа, у відповідності до ч.3 ст. 28 ЦПК України, підсудна Борщівському районному суду Тернопільської області.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено, що смерть потерпілого є прямим наслідком ДТП колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані, оскільки це спростовується наявними матеріалами справи.
Згідно висновку судово-медичної експертизи від 19 березня - 19 квітня 2021 року між спричиненими потерпілому ОСОБА_6 внаслідок дорожньо - транспортної пригоди тілесних ушкоджень і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.
       Задовольняючи вимоги позивачки про стягнення з АТ «СГ «ТАС» витрат, понесених ОСОБА_1 на правничу допомогу у сумі 12000 грн., суд першої інстанції виходив з принципу розумності та справедливості, обсягу виконаних адвокатом робіт та часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт.
З таким рішенням колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI)договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) зроблено висновок, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У справі, яка переглядається, представником ОСОБА_1 - адвокатом Коневалик А.В. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надано договір про надання правничої допомоги від 23.03.2021 року укладений між ним та ОСОБА_1 , копію додатку №2 згідно якого плата за послуги по наданню правничої допомоги становить за 1 год 2 000 грн детальний опис робіт(надання послуг)зазначений в позовній заяві відповідно до якого вартість послуг за надання правничої допомоги складає 8000 гривень за 4 год і за підготовку, написання та направлення відповіді на відзив, представником позивачки надано детальний опис робіт (наданих послуг), відповідно до якого вартість вартість наданих послуг складає 4000 грн. 
       При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (Baryshevsky v. Ukraine) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо правил підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Задовільняючи вимоги щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов до висновку, що наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих позивачкою. її адвокатом послуг, а також подані ним документи щодо характеру та обсягу виконаних адвокатом відповідача робіт (наданих послуг) відповідають критерію розумності та часу, який витратив адвокат на виконання відповідних робіт а розмір витрат є розумним. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги
       Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.
       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України").
       Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, поклавши їх на сторони в межах сум ними понесених.
       
       Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" залишити без задоволення.
       Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2021 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.        
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст постанови складено 03 червня 2022 року.

Головуюча:                                                                Шевчук Г. М.

Судді:                                                                        Бершадська Г. В.

Костів О. З.