Постанова
Іменем України
 
03 травня 2022 року
місто Київ
 
справа № 127/30671/18
провадження № 61-7466св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року, постановлене суддею Антонюком В. В., та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Стадника І. М., Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у листопаді 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив стягнути на його користь:
-                   з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13 вересня 2011 року № 1 у розмірі 1 859 148, 96 грн, що еквівалентно 65 766, 24 дол. США;
-                   з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2011 року № 2 у розмірі 3 330 797, 87 грн, що еквівалентно 71 490, 54 дол. США.
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 09 грудня 2010 року ОСОБА_3 у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_2 отримала від нього позику в сумі 16 250, 00 дол. США, яку зобов`язувалася повернути 09 грудня 2011 року, проте у визначений термін грошові кошти не повернула.
13 вересня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики № 1, за умовами якого він передав відповідачеві 28 250, 00 дол. США (еквівалентно 225 217, 48 грн) двома частинами, а саме: 12 000, 00 дол. США та 16 500, 00 дол. США, строком на один рік з моменту отримання позичальником позики. Позика у розмірі 12 000, 00 дол. США оформлена розпискою від 13 березня 2011 року.
01 грудня 2011 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір позики № 2, за умовами якого позивач передав відповідачеві 523 325, 35 грн, що еквівалентно 65 500, 00 дол. США, строком на один рік з моменту отримання позичальником позики. Передача грошових коштів відповідачеві підтверджується власноручно написаною ним розпискою від 01 грудня 2011 року.
Посилаючись на те, що відповідачі у визначений договорами строк зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконали, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 1 859 148, 96 грн, що еквівалентно 65 766, 24 дол. США, а з ОСОБА_2 - 3 330 797, 87 грн, що еквівалентно 71 490, 54 дол. США.
Стислий виклад заперечень відповідачів
Відзиви на позов відповідачі не надали.
Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Заочним рішенням від 03 травня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області задовольнив позов ОСОБА_1 .
Суд стягнув на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 5 189 946, 81 грн, з яких: з ОСОБА_3 за договором позики від 13 вересня 2011 року № 1 - у сумі 1 859 148, 96 грн, що еквівалентно 65 766, 24 дол. США; з  ОСОБА_2 за договором позики від 01 грудня 2011 року № 2 - у сумі 3 330 797, 87 грн, що еквівалентно 71 490, 54 дол. США. Здійснив розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зробив висновок, що боржники ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушили свої зобов`язання за договорами позики, а порушені права позивача ОСОБА_5 на повернення суми позики та процентів за користування нею підлягають захисту в судовому порядку шляхом їх стягнення з відповідачів.
Ухвалою від 10 липня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області залишив без задоволення заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції.
Постановою від 02 жовтня 2019 року Вінницький апеляційний суд задовольнив частково апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , скасував заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року, направив справу для розгляду по суті за встановленою законом підсудністю до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області.
Постановою від 20 січня 2021 року Верховний Суд скасував постанову Вінницького апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, справу направив для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про підсудність спору Козятинському міськрайонному суду Вінницької області.
Постановою від 30 березня 2021 року Вінницький апеляційний суд скасував заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року, ухвалив нове рішення. Суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнив частково.
Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01 грудня 2011 року № 2 у розмірі 1 971 018, 90 грн, що еквівалентно 74 217, 87 дол. США станом на 03 травня 2019 року, в іншій частині вимог позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.
Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначив, що не можна погодитися з висновком суду першої інстанції в частині визнання обґрунтованими і задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів процентів за користування позикою за весь період часу з 13 вересня 2011 року до 30 листопада 2018 року у розмірі 44 566, 16 дол. США (за договором позики від 13 вересня 2011 року з ОСОБА_6 ) та з 01 грудня 2011 року до 30 листопада 2018 року у розмірі 71 490, 54 дол. США (за договором позики від 01 грудня 2011 року з ОСОБА_2 ). Рішення суду першої інстанції не містить відповідних розрахунків щодо суми позик і процентів за користування ними, які підлягають поверненню (сплаті), а наведені в мотивувальній частині значення еквівалентів сум позики в національній та/або іноземній валюті, вочевидь, є помилковими.
Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що при здійсненні розрахунку суми заборгованості позичальників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перед позикодавцем ОСОБА_1 потрібно виходити зі встановленого судом змісту укладених між ними письмових договорів позики, а також виданих позичальниками розписок, оскільки вони не суперечать імперативним приписам актів цивільного законодавства.
Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушене право позивача ОСОБА_1 на повернення ОСОБА_3 позики і сплату відсотків за користування нею в зазначеному розмірі не підлягає захисту у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності та відсутністю підстав для її поновлення.
Оскільки суд першої інстанції усупереч вимогам частини першої статті 223 ЦПК України розглянув справу без участі відповідача ОСОБА_3 , за відсутності відомостей щодо належного повідомлення про час та місце розгляду справи, що призвело до порушення її прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач має право заявляти про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції.
Щодо позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , то апеляційний суд частково погодився з розрахунком заборгованості за договором позики від 01 грудня 2011 року № 2, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Водночас апеляційний суд врахував сплачені ОСОБА_2 суми грошових коштів на погашення заборгованості за договором позики.
Заява ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами, пред`явленими до нього, ОСОБА_2 , за висновками апеляційного суду, задоволенню не підлягає, оскільки, як встановлено судом, кінцевим днем строку повернення позики за договором позики № 2 є 01 грудня 2015 року, тоді як ОСОБА_1 звернувся до суду 30 листопада 2018 року, тобто в межах встановленої законом трирічної позовної давності.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_2 
ОСОБА_2 28 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2021 року в частині вимог до ОСОБА_2 , ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу,  ОСОБА_2 .
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що оскільки розписка позичальника є доказом укладення договору, складена на підставі договору позики та посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, висновки про внесення розпискою змін до договору є необґрунтованими та зроблені з неправильним застосуванням норм права і неврахуванням правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 177/1659/17 (провадження № 61-40766св18), щодо розписки як доказу не лише укладення договору, а й факту передачі грошових коштів, проте розписка не є додатковою угодою про внесення змін до договору позики;
-                   суди не застосували до спірних правовідносин правові висновки, викладені у:
постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), відповідно до яких під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася;
постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19), відповідно до яких після визначеного договором строку надання позики право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється;
- суд апеляційної інстанції встановив обставини, які мають істотне значення, на підставі недопустимого доказу, а саме розписка від 01 грудня 2011 року видана на підставі договору позики від 01 грудня 2011 року № 2, яка підтверджує факт передачі коштів, однак не є правочином про внесення змін до договору, про що зробив висновок суд апеляційної інстанції;
-                   розрахунок заборгованості за договором позики апеляційний суд зробив без урахування зібраних у справі доказів (умов договору та акта звірки заборгованості);
-                   апеляційний суд не врахував, що відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц (провадження № 61-19795св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, то це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції;
-                   відповідач ОСОБА_2 не отримував судових повісток та не знав про розгляд справи судом першої інстанції, повістки про виклик до суду направлялися за адресою, відмінною від місця проживання заявника, ним особисто не отримувалися. За таких обставин ОСОБА_2 додав до апеляційної скарги заяву про застосування позовної давності, проте в оскаржуваній постанові апеляційний суд не зазначив про розгляд такої заяви, не мотивував її відхилення.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 02 липня 2021 року направив відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , просив залишити її без задоволення, а оскаржувані в частині судові рішення - без змін. Позивач наголосив на тому, що апеляційний суд надав оцінку заяві ОСОБА_2 про застосування позовної давності, зазначивши, що вона не підлягає застосуванню.
ОСОБА_2 03 серпня 2021 року направив до Верховного Суду додаткові пояснення до поданої ним касаційної скарги з урахуванням відзиву ОСОБА_1 на цю касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 
ОСОБА_1 07 травня 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 у зв`язку з пропуском позовної давності, змінити заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року в частині вирішення вимог до ОСОБА_3 , в цій частині позов задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 вересня 2011 року № 1 у розмірі 21 109, 59 дол США та відсотки за користування коштів у розмірі 1 119, 60 дол. США. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу,  ОСОБА_1 .
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень те, що:
- суд апеляційної інстанції безпідставно застосував позовну давність за заявою відповідача, який був належно повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, тобто не був позбавлений права подати відповідну заяву саме до суду першої інстанції;
- суд апеляційної інстанції застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, згідно з яким той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. Проте, від зазначеного висновку потрібно відступити, оскільки відповідач ОСОБА_3 належно повідомлялася про розгляд справи у суді першої інстанції;
- враховуючи процесуальну поведінку відповідача ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанцій мав застосувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 760/14479/13-ц (провадження № 61-1715ск18), щодо добросовісності використання сторонами наданих їм законом прав та обов`язків;
- суд апеляційної інстанції в обрахунку стягнутих сум допустив помилку у зв`язку із неправильним застосуванням періоду, з якого необхідно розраховувати заборгованість.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_3 03 серпня 2021 року направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , просила залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 - без змін.
Відповідач зазначила, що не отримувала судових повісток про виклик до суду першої інстанції та не знала про розгляд справи у суді першої інстанції, а тому мала право заявити у суді апеляційної інстанції про застосування позовної давності до спірних правовідносин.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 31 травня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Ухвалою від 07 липня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
Ухвалою від 27 квітня 2022 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційних скарг та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 13 вересня 2011 року ОСОБА_1 як позикодавець та ОСОБА_3 як позичальник уклали договір позики № 1, за умовами якого позикодавець передав позичальнику власні грошові кошти в сумі 28 500, 00 дол. США, що дорівнює еквіваленту суми 225 217, 48 грн за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору. Строк повернення позики сторони визначили один рік з моменту її отримання позичальником, а також передбачили право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 30 % річних.
Відповідно до пункту 2.4 договору позики № 1 передача грошових коштів за ним відбулася раніше, що підтверджується розписками позичальника від 09 грудня 2010 року та 13 березня 2011 року.
За розпискою від 09 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 16 250, 00 дол. США, які зобов`язувалася повернути до 09 грудня 2011 року, а за розпискою від 13 березня 2011 року - 12 000, 00 дол. США, які зобов`язувалася повернути до 15 березня 2012 року. Виданими позичальником розписками не була передбачена сплата відсотків за користування позикою.
Водночас, уклавши в письмовій формі договір позики від 13 вересня 2011 року, сторони додатково врегулювали строки її повернення та відсотки за користування грошовими коштами.
01 грудня 2011 року ОСОБА_1 як позикодавець і ОСОБА_2 як позичальник уклали договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальнику власні грошові кошти в сумі 523 325, 35 грн, що дорівнює еквіваленту суми 65 500, 00 дол. США за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору.
Згідно з пунктами 2.1, 3.1 договору позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 30 % річних, а строк, на який надається позика, становить один рік з моменту її отримання позичальником.
На підтвердження виконання цього договору в частині передачі грошових коштів ОСОБА_2 01 грудня 2011 року видав розписку, згідно з якою він одержав від ОСОБА_1 65 500, 00 дол. США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2015 року.
Апеляційний суд встановив, що укладенням відповідної розписки, яка містить підписи обох сторін, сторони фактично змінили (збільшили) строк повернення позики порівняно із зазначеним у договорі.
Водночас така розписка не містить будь-яких положень щодо розміру процентів за позикою або вказівки на те, що позика є безпроцентною, а тому апеляційний суд вважав, що положення договору позики від 01 грудня 2011 року № 2 про те, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 30 % річних, є чинним.
Щодо правової природи відносин, які виникли між сторонами
У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , виходили із того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики; ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , взявши на себе зобов`язання з повернення боргу, належним чином не виконали їх, що стало підставою для звернення до суду з позовом.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
За договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (якщо умови про таке є в тексті договору).
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Верховний Суд врахував, що за встановленими обставинами справи між сторонами виникли правовідносини з договору позики, що не заперечувалося сторонами.
1.                  Оцінка аргументів касаційної скарги ОСОБА_2 .
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стверджує, що сторони спору дійсно уклали договір позики, проте розписка не є додатковою угодою до цього договору позики, не вносить зміни, зокрема в частині строку кредитування, а тому її положення не можуть розглядатися як умови договору позики.
На обґрунтування таких доводів касаційної скарги заявник послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), Верховного Суду, викладені у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 177/1659/17 (провадження № 61-40766св18).
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження 
№ 14-465цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У постанові від 18 травня 2020 року у справі № 177/1659/17 (провадження 
№ 61-40766св18) Верховний Суд наголосив, що з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до висновків суду апеляційної інстанції за умовами укладеного письмового договору 01 грудня 2011 року ОСОБА_2 отримав у позику від  ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 65 500, 00 дол. США, які зобов`язувався повернути до 01 грудня 2015 року, про що склав відповідну розписку. Сторони погодили також, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі 30 % річних.
Такі висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які заявник послався у касаційній скарзі, вважаючи, що їх помилково не врахував суд апеляційної інстанції. Апеляційний суд, дослідивши договір позики від 01 грудня 2011 року № 2 та розписку від 01 грудня 2011 року, укладені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, що не заперечує і сам позичальник ОСОБА_2 .
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з пунктами 6.1, 6.3 договору позики від 01 грудня 2011 року № 2 зміни, доповнення до цього договору допускаються за взаємною згодою сторін. Правочин, що вносить зміни до цього договору, має бути укладений сторонами письмово.
Враховуючи, що розписка, складена 01 грудня 2011 року ОСОБА_2 , має письмову форму, підписана ним і іншою стороною - позикодавцем ОСОБА_1 , помилковими є доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано врахував положення розписки як умови договору позики. Підписи сторін підтверджують, що зміни щодо строку кредитування за договором позики погоджені сторонами договору, протилежного під час розгляду справи ОСОБА_2 не довів.
За таких обставин правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що строк кредитування за договором позики від 01 грудня 2011 року визначений сторонами до 01 грудня 2015 року.
Не підлягають також врахуванню доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, які мають істотне значення, на підставі недопустимого доказу, а саме розписки від 01 грудня 2011 року, виданої на підставі договору позики від 01 грудня 2011 року № 2, яка підтверджує факт передачі коштів, однак не є правочином про внесення змін до договору, про що зробив висновок суд апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Заявник не довів, що розписка одержана з порушенням порядку, встановленого законом, або, що обставини справи щодо внесення змін щодо домовленості сторін щодо строку, на який надається позика, не можуть підтверджуватися розпискою і мають бути підтверджені іншими певними засобами доказування.
У зв`язку з висновками про правильність визначення судом апеляційної інстанції строку кредитування за договором позики від 01 грудня 2011 року № 2 до 01 грудня 2015 року Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд обґрунтовано ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за період з 01 грудня 2011 року до 01 грудня 2015 року, в цій частині рішення апеляційного суду відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 
№ 14-318цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), відповідно до яких під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами); а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження 
№ 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19), відповідно до яких після закінчення визначеного договором строку надання позики право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється.
Доводи касаційної скарги у цій частині щодо неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду не підтвердилися, а тому відхилені Верховним Судом.
Також не підтвердилися доводи касаційної скарги про те, що розрахунок заборгованості за договором позики апеляційний суд зробив без урахування зібраних у справі доказів (умов договору та акта звірки заборгованості), оскільки зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду свідчить, що суд врахував, що заявник здійснював часткове погашення заборгованості, зокрема врахував і акт звірки заборгованості, на який посилається заявник у касаційній скарзі як доказ, який нібито не дослідив апеляційний суд.
В оцінці доводів касаційної скарги, що апеляційний суд не надав оцінку заяві про застосування позовної давності, Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зазначив, що заява ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами до ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки, як встановлено судом, кінцевим днем строку повернення позики за договором позики № 2, укладеним між сторонами, є 01 грудня 2015 року, тоді як ОСОБА_1 звернувся до суду 30 листопада 2018 року, тобто в межах встановленої законом трирічної позовної давності.
Водночас Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги ОСОБА_2 , що під час вирішення заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності до спірних правовідносин апеляційний суд не врахував, що відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц (провадження 
№ 61-19795св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, то це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Відповідно до наведених правових висновків апеляційний суд вправі вирішувати питання про застосування позовної давності за заявою відповідача, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, проте у разі, якщо про застосування позовної давності відповідач заявив під час подання заяви про перегляд заочного рішення у справі.
Верховний Суд врахував, що апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_3 отримала від суду першої інстанції судову повістку з викликом у підготовче судове засідання, призначене на 11:00 год. 01 березня 2019 року, а отже, відповідачу ОСОБА_2 було відомо про розгляд справи судом першої інстанції відповідно до правил частини третьої статті 130 ЦПК України, оскільки відповідачі зареєстровані за однією адресою та визнають, що спільно проживають.
Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії (частина третя статті 130 ЦПК України).
Враховуючи, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зареєстровані за однією адресою, спільно проживають, що ними не заперечувалося, обґрунтованим є висновок про те, що ОСОБА_2 вважається повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, а тому мав можливість заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції як до постановлення рішення цим судом, так і на стадії подання заяви про перегляд заочного рішення у справі.
Додатково Верховний Суд врахував, що відповідачі повідомлялися про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Відповідно до статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 
Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, подавав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення у справі, а тому вправі був оголосити про застосування позовної давності до спірних правовідносин на цьому етапі розгляду справи судом.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 .
Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 частково не підтверджені під час касаційного перегляду справи за його касаційною скаргою. Висновки суду апеляційної інстанції в цілому відповідають правовим висновкам Верховного Суду, на які посилався заявник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду. Водночас мотиви відхилення заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності, поданої до апеляційного суду, є помилковими, оскільки апеляційний суд не мав розглядати таку заяву по суті, враховуючи, що відповідач не скористався своїм правом заявити про сплив позовної давності у суді першої інстанції під час перегляду заочного рішення суду за заявою ОСОБА_2 , будучи повідомленим про розгляд цієї справи судом першої інстанції.
В іншій частині доводи касаційної скарги зводяться до необхідності здійснення переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині зміні щодо мотивів незастосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
2.                  Оцінка аргументів касаційної скарги ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на постанову апеляційного суду, заявник вважав, що суд апеляційної інстанції в обрахунку стягнутих сум допустив помилку у зв`язку із неправильним застосуванням періоду, з якого необхідно розраховувати заборгованість, а також безпідставно застосував заяву ОСОБА_3 про сплив позовної давності.
Щодо застосування апеляційним судом заяви про сплив позовної давності
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Застосовуючи заяву ОСОБА_3 про сплив позовної давності, апеляційний суд зазначив, що той факт, що ОСОБА_3 , яка не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не була подавана ним у суді першої інстанції.
Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на правовій позиції, сформованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).
Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_3 отримала від суду першої інстанції судову повістку у підготовче судове засідання, призначене на 11:00 год. 01 березня 2019 року, інші судові повістки, зокрема судову повістку-виклик в судове засідання, в якому постановлене оскаржуване судове рішення, не отримувала, не врахував, що відповідачу було відомо про розгляд справи судом першої інстанції, а тому вона мала можливість заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції як до постановлення рішення цим судом, так і на стадії подання заяви про перегляд заочного рішення у справі.
Саме такий висновок за встановлених фактичних обставин справи узгоджується із правовим висновком, зробленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі 
№ 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), а отже, суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин згаданий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, не врахувавши фактичні обставини щодо повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи у суді першої інстанції, а також подання нею заяви про перегляд заочного рішення, у якій вона не просила суд першої інстанції застосувати до спірних правовідносин позовну давність.
Апеляційний суд також не врахував, що згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження 
№ 61-22315сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що «доктрина venire contra factump roprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У зв`язку із викладеним, враховуючи фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла переконання, що доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідачки судом першої інстанції про час та місце розгляду справи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, нею також не наведено в апеляційній скарзі мотивів щодо неможливості подання заяви про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення. А відтак, відсутні підстави для розгляду цієї заяви на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного заочного рішення».
Апеляційний суд мав врахувати, що відповідачу ОСОБА_3 , яка звернулася з апеляційною скаргою на заочне рішення суду першої інстанції, було достеменно відомо про звернення ОСОБА_1 до неї з відповідним позовом, про наявність справи про стягнення заборгованості за договором позики, втім, реалізуючи на власний розсуд належні їй процесуальні права, вона не скористалася правом заявити про застосування до спірних правовідносин позовної давності під час розгляду справи судом першої інстанції та постановлення рішення цим судом, а також у заяві про перегляд заочного рішення.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
За загальних засад змагальності цивільного процесу сторони повинні, як правило, у суді першої інстанції повідомити усі доводи, що мають вирішальне значення для правильного розгляду спору судом, а також надати усі наявні докази, що стосуються такого спору, саме у суді першої інстанції. Подання нових доказів та повідомлення нових аргументів, окрім як в суді першої інстанції, порушуватиме принцип рівності сторін перед судом, створюватиме штучні умови для перегляду судових рішень судів першої інстанції та їх скасування в апеляційному та/або касаційному порядку, які були законними та обґрунтованими станом на момент їх постановлення в суді першої інстанції.
Апеляційний та касаційний перегляд судових рішень призначені для виправлення помилок суду першої інстанції, такі види провадження не призначені для здійснення переоцінки тих судових рішень, які на час їх ухвалення відповідали усім вимогам щодо правомірності та справедливості судового розгляду в суді першої інстанції.
Отже, суд апеляційної інстанції мав зробив висновок, що, дізнавшись про розгляд справи судом першої інстанції за позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення заборгованості за договором позики, а також подаючи заяву про перегляд заочного рішення, відповідач не скористалася своїм правом заявити про застосування позовної давності, а тому втратила таке право у апеляційному суді.
На переконання Верховного Суду, забезпечення дотримання меж реалізації сторонами їх процесуальних прав та обов`язків не призведе до порушення принципу рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права, а сприятиме забезпеченню добросовісного використання сторонами наданих їм законом прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 760/14479/13-ц (провадження № 61-1715ск18)).
Щодо обрахунку належного до стягнення розміру заборгованості
Враховуючи, що апеляційний суд безпідставно застосував позовну давність за заявою ОСОБА_3 , поданою безпосередньо до суду апеляційної інстанції, відповідач не оскаржувала постанову апеляційного суду в частині висновків про обґрунтованість позову ОСОБА_1 до неї, правильними є висновки про задоволення позову ОСОБА_1 .
Водночас Верховний Суд врахував, що позивач не погоджується з розміром заборгованості за договором позики від 13 вересня 2011 року № 1, який, за висновками апеляційного суду, підлягав стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .
В оцінці цих доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 повністю, враховуючи часткове погашення позичальником суми боргу та процентів, натомість апеляційний суд допустив помилку під час обрахунку розміру заборгованості, що підлягає стягненню на користь позикодавця, яка підлягає виправленню Верховним Судом з урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції.
Відповідно до встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи за розпискою від 09 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 16 250, 00 дол. США, які зобов`язувалася повернути до 09 грудня 2011 року, а за розпискою від 13 березня 2011 року - ще 12 000, 00 дол. США, які зобов`язувалася повернути до 15 березня 2012 року.
Отже, обчислюючи розмір заборгованості за відсотками за договором позики від 13 вересня 2011 року, апеляційний суд допустився помилки, здійснивши розрахунок заборгованості лише до 03 березня 2012 року, тоді як період нарахування відсотків відповідно до встановлених фактичних обставин справи закінчився 15 березня 2012 року. Така помилка підлягає виправленню Верховним Судом, враховуючи, що відповідач не спростувала права позикодавця на отримання цих грошових коштів за договором позики від 13 вересня 2011 року № 2.
За таких обставин за період з 13 вересня 2011 року до 20 жовтня 2011 року (37 днів) за користування коштами у сумі 28 500, 00 дол. США до сплати підлягали проценти в сумі 866, 71 дол. США (28 500, 00 дол. США * 30/100 річних * (37днів/365 днів у році)), а тому у зв`язку з поверненням 20 жовтня 2011 року 20 000, 00 грн, або 2 507, 62 дол. США, проценти за цей період погашені повністю, а сума позики зменшилася на 1 640, 90 дол. США і в подальшому становить 26 859, 10 дол. США.
За період з 21 жовтня 2011 року до 01 листопада 2011 року (12 днів) за користування коштами у сумі 26 859, 10 дол. США до сплати підлягали проценти в сумі 264, 91 дол. США, а тому у зв`язку з поверненням 01 листопада 2011 року 40 000, 00 грн, або 5 014, 42 дол. США, проценти за цей період погашені повністю, а сума позики зменшилася на 4 749, 50 дол. США і становить 22 109, 59 дол. США.
За період з 02 листопада 2011 року до 09 грудня 2011 року (37 днів) за користування коштами в сумі 22 109, 59 дол. США до сплати підлягали проценти в сумі 672, 37 дол. США, які не були сплачені і утворюють заборгованість за цей період, а сума позики не змінилася і становить 22 109, 59 дол. США.
09 грудня 2011 року закінчився строк, на який було надано позику в сумі 16 500, 00 дол. США, а відтак сума позики, на яку потрібно нараховувати проценти за користування нею, складає 5 609, 59 дол. США, а проценти за період з 10 грудня 2011 року до 15 березня 2012 року (97 днів) складають 447, 23 дол. США.
Разом з позичальника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 13 вересня 2011 року № 2 у розмірі 679 453, 81 грн, що еквівалентно 23 229, 19 дол. США, з яких: 646 705, 51 грн, що еквівалентно 22 109, 59 дол. США, - сума позики, 32 748, 30 грн, що еквівалентно 1 119, 60 дол. США, - проценти за користування позикою.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 
Верховний Суд врахував, що апеляційний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин позовну давність, про застосування якої відповідач не заявила у суді першої інстанції, будучи повідомленою про розгляд справи. За встановлених фактичних обставин справи позичальник не виконала взятих на себе зобов`язань з повернення суми позики, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
За таких обставин, переглянувши у касаційному порядку заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд зробив висновок про підтвердження після відкриття касаційного провадження наведеної у скарзі ОСОБА_1 підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), щодо умов застосування апеляційним судом позовної давності за заявою відповідача, зробленою у суді апеляційної інстанції, а також не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 760/14479/13-ц (провадження № 61-1715ск18), щодо добросовісності використання сторонами наданих їм законом прав та обов`язків. Натомість суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 повністю.
У зв`язку з наведеним обґрунтованим є висновок про скасування постанови суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики та зміну в цій частині заочного рішення суду першої інстанції.
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини перша-третя статті 412 ЦПК України).
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , проте правовий результат вирішення спору не змінився, то судові витрати, понесені заявником у зв`язку з касаційним переглядом справи, покладаються на нього.
Оскільки Верховний Суд дійшов переконання про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині вимог до ОСОБА_3 з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , тому судові витрати, понесені заявником у зв`язку із розглядом справи у судах першої та касаційної інстанцій у частині вимог до ОСОБА_3 , підлягають відшкодуванню йому відповідачем ОСОБА_3 . 
Судові витрати, понесені ОСОБА_3 у зв`язку з апеляційним оскарженням заочного рішення суду першої інстанції покладаються на неї.
Керуючись статтями 141, 389, 396, 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 змінити щодо мотивів незастосування позовної давності судом апеляційної інстанції за заявою ОСОБА_2 .
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 скасувати.
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 вересня 2011 року № 1 у розмірі 679 453, 81 грн, що еквівалентно 23 229, 19 дол. США, з яких: 646 705, 51 грн, що еквівалентно 22 109, 59 дол. США, - сума позики, 32 748, 30 грн, що еквівалентно 1 119, 60 дол. США, - проценти за користування позикою.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені заявником у судах першої та касаційної інстанції, у розмірі 9 514, 80 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко