П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 р.	м. Одеса	Справа № 420/23482/21	

Головуючий в 1 інстанції Завальнюк І.В.
рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                                                  Яковлєва О.В.,
суддів                                                                      Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області, а саме: визнання протиправним та скасування наказу № 221 від 18 листопада 2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року відмовлено в задоволені позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає встановленим обставинам справи, так як позивач є громадянин Нігерії, який не може повернутись до країни своєї громадянської належності через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування.
В свою чергу, відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що в даному випадку відсутні підстави для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є: уродженцем Федеративної Республіки Нігерія, Південно-Східна частина, штат Абія, Південна Аба, м. Аба; громадянином Нігерії; за етнічною належністю - ібо; за віросповіданням - християнин-п`ятидесятник; рідна мова - англійська; неодружений; має базову освіту, яку здобув в Нігерії; в Україні навчався в Запорізькому медичному університеті протягом 2019-2020 років.
У вересні 2019 року позивач легально прибув до України, авіарейсом Абуджа (Нігерія) - Київ, міжнародний аеропорт «Бориспіль», на підставі паспортного документу гр. Нігерії серії НОМЕР_1 та оформленої багаторазової візи типу «D» (M)Y 05157296 на навчання, в результаті чого його документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні від 19 жовтня 2019 року. 
Позивач навчався в Запорізькому медичному університеті з 2019 року по 2020 рік.
На території м. Запоріжжя позивач проживав з 2019 року по 2021 рік, після чого прибув до м. Одеси з метою працевлаштування.
Починаючи з 25 листопада 2019 року, після закінчення терміну дії багаторазової візи, позивач перебував на території України в якості нелегального мігранта протягом 2 років.
В свою чергу, 01 листопада 2021 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту. В обґрунтування заяви позивач вказав, що не відчуває себе в безпеці у разі повернення до Нігерії через насильницьку діяльність терористичної ісламської мусульманської групи «Боко Харам».
За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що позивач не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом Головного управління ДМС в Одеській області № 221 від 18 листопада 2021 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із яким, позивач звернувся за судовим захистом.
За наслідком встановлення зазначених обставин, судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у скасуванні оскаржуваного наказу міграційного органу, так як відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту,- особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно ч. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутись до неї через наявність у нього побоювань щодо можливих переслідувань. 
В даному випадку, перебуваючи на території України після завершення строку легального перебування, позивач звернувся до міграційного органу за отриманням притулку у передбаченому ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку.
В свою чергу, міграційним органом визнано очевидно необґрунтованим звернення позивача за захистом в Україні, а як наслідок прийнято оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Між тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, а також перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, відмовляючи в оформленні документів позивача, міграційним органом встановлено, що позивач не зміг довести існування погроз життю, небезпеки викрадення або наявності переслідувань пов`язаних з релігійними поглядами, а посилання апелянта мають загальний характер.
В свою чергу, у межах розгляду даної справи, доводами позовної заяви та апеляційної скарги, позивачем не спростовано жодного висновку міграційного органу про необґрунтованість його заяви.
Крім того, позивачем не надано до суду жодного доказу, яким можливо підтвердити реальність його побоювань.
З іншого боку, з пояснень позивача також вбачається, що він та його родина ніколи не зазнавали будь-яких утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства.
Внаслідок чого, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем побоювання переслідувань є непереконливими, а як наслідок такими, що не дають підстав вважати його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, є помилковими посилання позивача на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки побоюванням позивача у разі повернення до Федеративної Республіки Нігерії, оскільки судом першої інстанції надано всебічну оцінку країні проживання, з окремою оцінкою загроз з боку «Боко Харам» у штаті Абіа, надано оцінку зібраній інформації щодо членів сім`ї позивача, які не змінювали місця проживання та не зазнавали жодних особистих погроз, переслідувань, утисків, фізичного насилля або пограбувань з боку правоохоронних органів, не були учасниками конфліктів та не зазнають порушень особистих прав або жорстокого поводження, в т.ч. приниження та побиття з боку правоохоронних органів. 
Крім цього, судом першої інстанції надано оцінку посиланням апелянта на відсутність робочих місць та нестабільну ситуацію в країні. 
При цьому, як встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 01 листопада 2021 року через два роки з моменту в`їзду на територію України.
Внаслідок чого, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2018 року у справі №825/608/17, від 24 січня 2020 року у справі №420/2921/19.
В свою чергу, враховуючи відсутність жодних доказів, підтверджуючих побоювання позивача та зібрану міграційним органом інформацію по країні походження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

   Головуючий суддя 	 	Яковлєв О.В.	
   Судді	    	Єщенко О.В.    Крусян А.В.