Постанова
Іменем України
04 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 295/12667/20
провадження № 61-17725св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Департамент реєстрації Житомирської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 12 травня 2021 року 
в складі судді Зосименка О. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Борисюка Р. М., Трояновської Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Департаменту реєстрації Житомирської міської ради про визнання недійсною державної реєстрації права власності на частину будинку.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 . Звернувшись до Центру надання адміністративних послуг Житомирської міської ради, позивач дізнався про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на частину приміщень вищевказаного домоволодіння, а саме: коридора № 2-1 площею 4,9 кв. м, кухні № 2-2 площею 7,8 кв. м, кімнати 
№ 2-3 площею 20,3 кв. м, кімнати № 2-4 площею 19,8 кв. м, сходової клітини № 4-1 площею 2,3 кв. м, кімнати № 4-2 площею 16,9 кв. м, літньої кухні 
літ. «В» з прибудовою літ. «в», сараю літ. «Т», сараю літ. «Д», вбиральні 
літ. «У», воріт № 2 та огорожі № 3, 4, 8. Підставою для спірної реєстрації зазначено рішення Богунського районного суду міста Житомира 
від 30 квітня 2015 року у справі № 295/14570/13-ц.
Вказував, що суд першої інстанції не ухвалював зазначене судове рішення, оскільки 30 квітня 2015 року у справі № 295/14570/13-ц була оголошена перерва. Крім того, частина господарських приміщень розміщена на орендованій земельній ділянці, яка не увійшла в загальну зареєстровану за домоволодінням площу. Зазначав, що у рішенні суду у справі 
№ 295/14570/13-ц не вказано про державну реєстрацію спірних приміщень. 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсною реєстрацію від 12 березня 2016 року № 13702695 за ОСОБА_2 права власності на приміщення та господарські споруди житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: коридора № 2-1 площею 4,9 кв. м, кухні № 2-2 площею 7,8 кв. м, кімнати № 2-3 площею 20,3 кв. м, кімнати № 2-4 площею 19,8 кв. м, сходової клітини № 4-1 площею 2,3 кв. м, кімнати № 4-2 площею 16,9 кв. м, літньої кухні літ. «В» з прибудовою літ. «в», сараю літ. «Т», сараю літ. «Д», вбиральні літ. «У», воріт № 2 та огорожі 
№ 3, 4, 8, яка здійснена на підставі рішення Богунського районного суду міста Житомира від 30 квітня 2015 року у справі № 295/14570/13-ц.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 12 травня 
2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки він фактично не погоджується 
із судовим рішенням, яке набрало законної сили і оскаржує виділення відповідачу в натурі його частки у домоволодінні, здійснене судом у справі № 295/14570/13-ц.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 12 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що частиною першою 
статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено право заінтересованих осіб на оскарження до суду рішень, дій або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації. Отже, висновок місцевого суду про обрання позивачем неналежного способу захисту є неправильним. Разом з тим позивач не довів відсутності підстав для проведення спірної реєстрації та порушення державним реєстратором порядку такої реєстрації, тому 
в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю заявлених 
у справі вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
26 жовтня 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 12 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Богунського районного суду міста Житомира від 12 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до 13 грудня 2021 року, але який не міг перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року, до 25 лютого 2022 року, але який не міг перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
Верховний Суд ухвалою від 16 червня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 12 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як підставу оскарження судових рішень позивач зазначає пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вважає, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України 
від 23 січня 2015 року у справі № 6-225цс14 та постановах Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17, від 18 квітня 2019 року 
у справі № 306/2140/17. Вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, а саме: не досліджено зібрані 
у справі докази та безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про виклик і допит свідків (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про віднесення заявлених у справі вимог до компетенції адміністративного судочинства, оскільки такі спори відносяться до приватноправових. Апеляційний суд не вказав 
в оскаржуваній постанові щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи. Суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив заяву позивача про відкладення розгляду справи, призначеного на 27 вересня 2021 року.
У матеріалах справи відсутні докази реєстрації за  ОСОБА_2 земельної ділянки, на якій розміщено нерухоме майно - домоволодіння 
АДРЕСА_1 , тому реєстратор не мав права проводити спірну реєстрацію. Крім того, рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 30 квітня 2015 року у справі № 295/14570/13-ц не зобов'язано реєстратора проводити вказану реєстрацію. 
Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не направили.
Фактичні обставини, встановлені судами 
Суди встановили, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 30 квітня 2015 року у справі № 295/14570/13-ц, яке набрало законної сили, виділено ОСОБА_2 в натурі приміщення та господарські споруди житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: коридор № 2-1 площею 4,9 кв. м, кухню № 2-2 площею 7,8 кв. м, кімнату № 2-3 площею 20,3 кв. м, кімнату № 2-4 площею 19,8 кв. м, сходову клітину № 4-1 площею 2,3 кв. м, кімнату № 4-2 площею 16,9 кв. м, літню кухню літ. «В» з прибудовою літ. «в», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», вбиральню літ. «У», ворота № 2, огорожу № 3, огорожу № 4, огорожу № 8.
До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12 березня 
2016 року внесено запис за № 13702695, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 43/100 житлового будинку АДРЕСА_1 . У розділі запису «додаткові відомості» зазначено про виділення в натурі на підставі рішення Богунського районного суду міста Житомира від 30 квітня 2015 року у справі № 295/14570/13-ц, певних приміщень та господарських споруд, а саме: коридор № 2-1 площею 4,9 кв. м, кухню № 2-2 площею 7,8 кв. м, кімнату 
№ 2-3 площею 20,3 кв. м, кімнату № 2-4 площею 19,8 кв. м, сходову клітину № 4-1 площею 2,3 кв. м, кімнату № 4-2 площею 16,9 кв. м, літню кухню 
літ. «В» з прибудовою літ. «в», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», вбиральню 
літ. «У», ворота № 2, огорожу 3, огорожу № 4, огорожу № 8.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), 
а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені 
в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 
2022 року у справі № 299/857/19.
Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 
2022 року у справі № 678/326/17.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 вказував, що спірна у цій справі реєстрація проведена з порушенням вимог закону, тому наявні правові підстави для визнання її недійсною.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності 
є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні 
(стаття 321 ЦК України).
Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання 
і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Встановлено, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира 
від 30 квітня 2015 року у справі № 295/14570/13-ц, яке набрало законної сили, виділено ОСОБА_2 в натурі приміщення та господарські споруди житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: коридор № 2-1 площею 4,9 кв. м, кухню № 2-2 площею 7,8 кв. м, кімнату № 2-3 площею 20,3 кв. м, кімнату № 2-4 площею 19,8 кв. м, сходову клітину № 4-1 площею 2,3 кв. м, кімнату № 4-2 площею 16,9 кв. м, літню кухню літ. «В» з прибудовою літ. «в», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», вбиральню літ. «У», ворота № 2, огорожу № 3, огорожу № 4, огорожу № 8.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Підстави відмова у державній реєстрації прав викладені у частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. (частина друга статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста 
статті 81 ЦПК України).
Оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами відсутності підстав для проведення спірної реєстрації та порушення державним реєстратором порядку зазначеної реєстрації, то суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, зазначивши при цьому обґрунтовані мотиви такої відмови в оскаржуваній постанові.
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2015 року у справі № 6-225цс14 та постановах Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17, 
від 18 квітня 2019 року у справі № 306/2140/17, враховуючи наступне.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини 
є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не 
будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Так, предметом позовних вимог у справі № 6-225цс14 є визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва. В указаній справі Верховний Суд України у постанові від 23 січня 2015 року виклав правову позицію про те, що згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки 
у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для 
цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку 
статті 331 ЦК України. У справі, яка переглядається, суд, установивши, що відповідачі здійснювали реконструкцію об`єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці, яка не була їм надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за відповідачами права власності на спірні об`єкти нерухомості відповідно до положень статті 331 та частини третьої статті 376 ЦК України.
У справі № 750/4445/17 позивач просив виділити у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Залишаючи без змін оскаржувані судові рішення Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2019 року вказував, що позивач самочинно, без погодження з іншим співвласником, без будь-яких дозволів, передбачених законодавством, проектів тощо, перебудував будинок, демонтував веранду та зробив капітальну прибудову, внаслідок чого виникли нові приміщення, змінилося призначення та площа приміщень, збільшилась загальна площа будинку, збільшилась житлова площа будинку, прийнявши до уваги те, що внаслідок самочинного будівництва (реконструкції, перебудови) спірний будинок втратив тотожність з тим, які сторони отримали у власність згідно зі свідоцтвом про право спадщину за заповітом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Позивач у справі № 306/2140/17 просив визнати за ним право власності на самочинно збудовані прибудови до будинку. Залишаючи без змін постанову апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, Верховний Суд 
у постанові від 18 квітня 2019 року вказував, що літня кухня, закрита веранда та збірний металевий гараж (який є тимчасовою спорудою), відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю до основної речі - будинку, та зведені після набуття права власності на цей будинок, тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на вказане майно на підставі статті 376 ЦК України. Крім того, апеляційний суд правильно виходив з того, що порушення прав позивача та, як наслідок, необхідність їх судового захисту не встановлено, оскільки останній не звертався у передбаченому законом порядку до компетентних органів для оформлення своїх прав на вказане вище майно та не позбавлений можливості такого звернення в подальшому.
Отже, у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, не є подібними, суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи, відповідно, відсутні правові підстави вважати про неврахування висновків касаційного суду, викладених у постановах за результатом перегляду зазначених справ. 
Помилковими є доводи касаційної скарги, що суди не дослідили належним чином всі зібрані у справі докази, оскільки оскаржувана постанова прийнята на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.
Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права внаслідок відмови у задоволенні клопотання позивача про виклик та допит свідків, оскільки вказане клопотання було належним чином вирішено, з приводу чого постановлено обґрунтовану ухвалу про відмову в його задоволенні. При цьому позивач не подав до суду належних аргументів, яким саме чином свідки можуть підтвердити відсутність правових підстав для вчинення спірної реєстраційної дії.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про віднесення заявлених у справі вимог до компетенції адміністративного судочинства, оскільки рішення суду першої інстанції не містить таких висновків. Разом з тим рішення місцевого суду скасовано судом апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги щодо неповідомлення відповідачів про розгляд справи не заслуговують на увагу, оскільки останні з такими доводами до суду касаційної інстанції не зверталися та не уповноважували інших осіб на вчинення таких дій. При цьому апеляційний суд встановив, що відповідачі повідомлені про розгляд справи, про що, зокрема, зазначено в оскаржуваній постанові.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови доводи касаційної скарги щодо відхилення заяви позивача про відкладення розгляду справи, призначеного на 27 вересня 2021 року, оскільки вказана заява була розглянута та у її задоволенні відмовлено з тих підстав, що вона не містить жодного обґрунтування - не зазначено причини нез`явлення 
у судове засідання.
Враховуючи викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними є висновки апеляційного суду по суті заявлених вимог.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди 
з висновками судів стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження суду апеляційної інстанції 
з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень. 
ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України»).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржувано постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук