ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19436/21                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 травня 2022 року                                                                                            м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
          головуючий суддя                              Грибан І.О.
          судді:                                                  Ключкович В.Ю.
                                                            Парінов А.Б.

          розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, -

У С Т А Н О В И В:

           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просив:
          - визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 02 квітня 2021 року у перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 16 березня 2021 року;
          - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 12.03.2020 у відсотковому відношенні до суддівської винагороди, зазначеної у «Довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці» № 131/0/21-20 від 8.07.2020 та здійснити виплати з урахуванням фактично виплачених сум.
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2021 року адміністративний позов задоволено. 
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову. 
          Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що довідка від 08 липня 2020 року №131/0/21-20 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання підписано неналежною особою та, крім того, сума суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, зазначена в довідці, не відповідає інформації, що міститься в Реєстрі застрахованих осіб, тому відсутні підстави для проведення перерахунку.          Також апелянт вважає, що судом безпідставно було відшкодовано позивачу понесені ним судові витрати на сплату судового збору за рахунок асигнувань ГУ ПФУ в м. Києві.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
          Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
          Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
          Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , працював суддею з 25 травня 1981 року.
          Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року, позивач звільнений з посади судді Верховного Суду України у відставку та йому призначено щомісячне довічне грошове утримання на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-У1 від 07.07.2010 в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-УІІІ від 12.02.2015 року.
          З 1 січня 2020 року органами Пенсійного фонду позивачу виплачується щомісячне довічне грошове утримання, виходячи з розміру окладу працюючого судді - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з урахуванням регіонального коефіцієнту і відповідних доплат (за вислугу років, за перебування на адміністративній посаді секретаря судової палати Верховного Суду України).
          У подальшому, внаслідок зміни законодавчого регулювання, розмір окладу судді працюючого на відповідній посаді, що є складовою суддівської винагороди, збільшувався двічі - з 19 лютого 2020 року та з 12 березня 2020 року,.
           16 березня 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві із заявою про перерахунок з 12 березня 2020 року призначеного щомісячного довічного грошового утримання, долучивши «Довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці» № 131/0/21-20 від 08 липня 2020 року за підписом в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 
           02 квітня 2021 року відповідач листом № 2600-0309-8/56781 відмовив позивачу в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, мотивуючи це тим, що Верховний Суд України перебуває у стані припинення, сума суддівської винагороди для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, яка зазначена у цій довідці не відповідає показнику середньої заробітної плати Верховного Суду України за березень 2020 року, поданого до Державної податкової служби головою ліквідаційної комісії ОСОБА_3 .
          Не погоджуючись з відмовою відповідача провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. 
          Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки зміна розміру окладу судді є підставою для перерахунку довічного грошового утримання судді з дня, наступного за днем прийняття Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 року №2-р/2020, то у позивача виникло право на перерахунок такого утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Також суд зауважив, що позивачу довідка для перерахунку довічного грошового утримання видана за підписом в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 , який є керівником відповідно до відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому така довідка підлягає врахуванню.
          Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
          За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
          Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
          Статтею 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
          Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII).
          Згідно п. 2 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон України № 2453-VI), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.
          Відповідно до ч. 1 статті 142 Закону №1402-VI судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
           1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;
           2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
          При цьому, ч.2 цієї правової норми закріплено, що суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання.           При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
          Відповідно до ч.3 статті 142 Закону України №1402-VI щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
          Частинами 4 та 5 цієї ж правової норми передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
          Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
          Відповідно до ч.3 статті 135 Закону України №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:
           1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
           2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
           3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
          Розділом ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
          Так, пунктом 22 цього розділу було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
          Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України № 2453-VI.
          До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України № 2453-VI (пункт 23).
          Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року №193-IX, який набрав чинності 07 листопада 2019 року, виключено зазначені вище пункти 22, 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402-VIII.
          Відповідно до п.24 розд.ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:
          а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
          б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 24 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII).
          Пунктом 25 розд. ХІІ встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
          В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
          Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року №18-рп/2011 вказав, що щомісячне довічне грошове утримання судді є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
          У Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
          Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, а також у рішенні від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.
          Так, рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402-VIII зі змінами.
          Суд наголосив, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (п.4 ч.6 статті 126 Конституції України).
          Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абз.4 пп. 3.1 п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).
          Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне забезпечення або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абз.5, 6 пп. 2.2 п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013).
          Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.
          Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесяти п`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом України № 1402-VIII.
          Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням ч.1 статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.
          Згідно ч. 1 статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
          Таким чином, колегія суддів вважає, що з 19 лютого 2020 року судді, які вийшли у відставку, мають право на розрахунок щомісячного довічного грошового утримання на підставі саме положень Закону України №1402-VIII.
          Водночас, такий Закон передбачає проведення відповідного розрахунку, виходячи з 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
          Конституційний Суд України у рішенні від 18 лютого 2020 року наголосив, що встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.
          Як вбачається зі змісту зазначеного Закону, розмір суддівської винагороди складався, у тому числі, із посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, у той час як Закон України №1402-VIII закріплює розмір посадового окладу - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
          З огляду на викладене, колегія дійшла висновку, що новим Законом України №1402-III встановлено новий підхід до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді, а тому всім суддям, незалежно від дати виходу у відставку, грошове утримання підлягає розрахунку згідно із положеннями саме Закону України №1402-VIII.
          Як вбачається з матеріалів справи, довідка Верховного Суду України № 131/0/21-20 від 08 липня 2020 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці видана саме на підставі Закону України №1402-III.
          Щодо доводів апелянта про підписання довідки Верховного Суду України про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці не головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_3 , а в.о. Голови Верховного Суду України В.І. Гуменюком, колегія суддів звертає увагу на наступне.
          Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року №3-1 до заяви про перерахунок щомісячного довічного утримання додається довідка про суддівську винагороду (довідка про винагороду судді КСУ) працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди.
          Додатком 1 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України затверджено форму довідки для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.
          За результатом аналізу наявної в матеріалах справи копії довідки Верховного Суду України № 131/0/21-20 від 08 липня 2020 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці встановлено, що така довідка відповідає нормам Додатку 1 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України.
          В той же час, відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону N 1402-VI з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
          Між тим, Конституційним Судом України рішенням №2р/2020 від 18 лютого 2020 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, визнав неконституційним, зокрема, пункт 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону N1402-VI щодо ліквідації Верховного Суду України.
          Крім того, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Гуменюк Василь Іванович є в.о. Голови Верховного Суду України (керівник).
          Суд також зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України  від 11 березня 2020 року №4-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-IX, «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними):
          - ч.1 статті 37, ч.1 статті 94, п. 3 ч.3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-IX;
          - пункти 4, 5, 6, 7, 9, 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-IX;
          - ч.3 статті 24, статтю 28-1, ч.8 статті 31, ч.1 статті 42, ч.3 статті 47, ч.4 статті 48 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-IX.
          Зазначеним рішенням Конституційного суду України визначено, що вказані положення Законів, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Тобто, положення вказаних Законів втратили чинність 11 березня 2020 року.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що довідка Верховного Суду України № 131/0/21-20 від 08 липня 2020 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці є довідкою, яка підписана уповноваженою особою. 
          Щодо доводів апелянта про невідповідність зазначеної у довідці суми суддівської винагороди інформації, що міститься в Реєстрі застрахованих осіб, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, вважаючи висновок відповідача про відсутність підстав для  проведення перерахунку пенсії за даним про розмір суддівської винагороди, зазначеної в довідці через невідповідність інформації, що міститься  в Реєстрі застрахованих осіб протиправним не навів відповідних мотивів та обґрунтувань, обмежившись лише тим, що довідка видана на підставі даних особової справи позивача. 
          З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково та звертає увагу на наступне.
          Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
          Пунктом 1 ч. 1 ст. 64 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9липня 2003року № 1058-IV (далі -Закон №1058-IV)  визначено, що виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України
          Згідно з п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.
          Отже, законодавством передбачені дії відповідача стосовно направлення запиту та проведення перевірки інформації, поданої для перерахунку пенсії. 
          Наявність сумнівів щодо відповідності змісту наданої довідки може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають врахуванню наданої позивачем  довідки. Колегія суддів звертає увагу, що саме  встановлення факту подання недостовірних відомостей, а не виникнення сумнівів, є підставою для не врахування довідки. 
          Наразі, відповідач запитів до установи, що видала надану позивачем  довідку, з метою перевірки достовірності даних не  здійснював, перевірку не проводив.
          Колегія суддів вважає, що  відповідач, обмежившись співставленням даних довідки з даними Реєстру застрахованих осіб неправомірно позбавив позивача права на належне обчислення розміру пенсії.
          Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідача в перерахунку пенсії позивачу, але з мотивів викладених вище та зазначає, що  підстави відмови, зазначені у листі 02 квітня 2021 року № 2600-0309-8/56781 не є обґрунтованими та не передбачені діючим законодавством.
          Також не заслуговують на увагу і відхиляються судом апеляційної інстанції посилання апелянта на відсутність підстав для стягнення з нього судових витрат, оскільки частиною першою статті 139 КАС України прямо передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
          Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.           Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права; викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують, але рішення суду слід змінити в частині мотивування.
          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
          Приписи п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
          У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, зазначивши, що підстави для задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.
          Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -  

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити частково.
          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року змінити в його мотивувальній частині.
          В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

          Головуючий суддя                                                                      І.О. Грибан

          Судді                                                                                          В.Ю. Ключкович

                                                                                                    А.Б. Парінов

          (повний текст постанови складено 26.05.2022р.)