Постанова
Іменем України
 
23 травня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 761/36451/15-ц
провадження № 61-21415св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Олійника В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій
 
У грудні 2015 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири                 від 19 квітня 2000 року.
 
У кінці травня 2015 року вона дізналась, що вже не є власником квартири, так як квартира продана за договором купівлі-продажу від 29 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В.Покупцем за договором є ОСОБА_2 , а продавцем виступала її дочка -                 ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С. П.Проте вона вказану довіреність не видавала та не підписувала. Квартиру продавати не мала наміру. Вона з чоловіком користується квартирою, сплачує платежі за її утримання.
 
Посилаючись на викладене позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. та зареєстрований у реєстрі за №2299.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 від імені якої діяла ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу  Щербак Т. В. та зареєстрований у реєстрі за № 2299. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки ОСОБА_3 не мала права підписувати правочин від імені ОСОБА_1 , яка не підписувала довіреність на право відчуження квартири, договір купівлі-продажу квартири є недійсним. 
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі у розгляді справи
 
Скаргу обґрунтовано тим, що вона 20 листопада 2014 року придбала спірну квартиру у ОСОБА_2 , а отже, її у порушення вимог процесуального закону не залучили до участі у розгляді справи. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 .
 
Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що предметом пред`явленого позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 . Отже, спір виник між ОСОБА_1 та                   ОСОБА_2 . Спір стосується укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 29 липня 2014 року. ОСОБА_5 не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, власником квартири, яка відчужувалась за оспорюваним договором, ОСОБА_5 стала на підставі іншого договору, укладеного у листопаді 2014 року, отже оскаржуване рішення не стосується прав та обов`язків ОСОБА_5 .
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2022 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, в якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. 
 
У квітні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду заяву в якій просить призупинити розгляд справи у зв`язку з тим, що вона немає юридичної освіти та не може написати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_5 .
 
У травні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу та клопотання про поновлення (продовження) строку на подання відзиву на касаційну скаргу.
 
В обґрунтування поважності пропуску строку на подання відзиву ОСОБА_1 вказує на те, що 23 лютого 2022 року вона отримала касаційну скаргу ОСОБА_5 ,      а вже наступного дня в Україні введено воєнний стан, у зв`язку з чим вона не змогла вчасно подати відзив.
 
Заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану                    в Україні, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
 
Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
 
Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
 
Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
 
Враховуючи те, що ОСОБА_1 отримала касаційну скаргу 23 лютого 2022 року,           а 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває, Верховний Суд вважає, що наявні підстави для продовження строку для подання відзиву на касаційну скаргу, встановленого ухвалою суду. 
 
У відзиві ОСОБА_1 зазначила, що оскільки із касаційною скаргою звернулася особа, яка не брала участі у справі, права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, якої судовим рішенням не вирішувалося, касаційне провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України.
 
У відзиві на касаційну скаргу також вказано про те, що в Шевченківському районному суді м. Києва розглядається цивільна справа №761/13836/18 за позовом         ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Юніної А. А., треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння. 
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає і про те, що на її думку, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства твердження                ОСОБА_5 , що визнання недійсним першого правочину щодо відчуження спірної квартири вказує на нікчемність усіх наступних правочинів і дає підстави для застосування наслідків нікчемного правочину за вимогою будь-якої заінтересованої особи, що фактично відбулось при ухваленні заочного рішення від 27 травня            2021 року у справі № 761/561/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Юніна А. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення грошових коштів, в основу якого покладено оскаржуване у цій справі рішення суду. 
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 , вказуючи на те, що оскаржувана ухвалу суду апеляційної інстанції постановлена з дотримання норм процесуального права, просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам процесуального закону щодо законності та обґрунтованості. 
 
Обставини, встановлені судами 
 
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2000 року.
 
11 липня 2014 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович С. П. посвідчив довіреність ОСОБА_1 , якою вона уповноважила ОСОБА_3 розпорядитись квартирою АДРЕСА_2 .
 
14 липня 2014 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Скосарєва В. В. посвідчила заяву ОСОБА_7 про його згоду на укладення дружиною - ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .
 
29 липня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між                 ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності, та    ОСОБА_2 відчужено квартиру АДРЕСА_2 за 830 000,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. та зареєстрований у реєстрі за № 2299.
 
За фактом незаконного заволодіння квартирою ОСОБА_1 розпочато кримінальне провадження № 12015100100005943.
 
Висновками експертів від 11 грудня 2015 року № 75/тдд та від 24 грудня 2015 року      № 74/тдд, складеними у межах кримінального провадження № 12015100100005943 встановлено, що підписи у довіреності від 11 липня 2014 року виконано не                  ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис у заяві від 14 липня 2014 року виконаний не             ОСОБА_7 , а іншою особою.
 
20 листопада 2014 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 
 
17 квітня 2015 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_4 .  
 
У справі № 200/15072/16-ц заочним рішенням Бабушкінського районного суду                    м. Дніпропетровська від 09 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2019 року, визнанонедійсною довіреність, посвідчену 11 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С. П., за реєстраційним номером 672. 
 
Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 200/15072/16-ц заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                             від 09 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                  від 22 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновича С. П., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання довіреності недійсною у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача. 
 
За інформацією, наявною у Єдиному державному реєстрі судових рішень,                                 у Шевченківському районному суді м. Києва розглядається цивільна справа                         № 761/13836/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Юніної А. А., треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Також за інформацією, наявною у Єдиному державному реєстрі судових рішень,                                 заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року у справі № 761/561/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Юніна А. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення грошових коштів, позов задоволено частково. ОСОБА_5 подано заяву про перегляд заочного рішення. 
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції Українивизначено, що однією                       з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 КПК України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах,                     в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
 
Відповідно до статті 352 ЦПК Україниучасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи,                      а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків». У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
 
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення          є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі           у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини  і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
Тобто, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки. 
 
Водночас, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або з судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції                            є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість            у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 - особи, яка не брала участі у розгляді цієї справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішував суд при постановленні оскаржуваного рішення питання про її права, інтереси, та (або) обов`язки, чи встановлює, змінює, обмежує, або припиняє права та/або обов`язки заявниці.
 
Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 29 липня      2014 року, укладений між ОСОБА_1 від імені якої діяла ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 вказала на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 листопада 2014 року придбала у ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_2 , яку потім на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2015 року відчужила ОСОБА_4 , а отже, рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 липня 2014 року порушує її права та законні інтереси. 
 
Апеляційний суд встановив, що у справі, яка переглядається, оскаржувався договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2014 року на підставі якого ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , відчужила спірну квартиру ОСОБА_2 , тобто суд у цій справі вирішувався спір щодо наявності волевиявлення ОСОБА_1 (попереднього власника) на відчуження спірної квартири. 
 
ОСОБА_5 20 листопада 2014 року придбала спірну квартиру                                       у ОСОБА_2 (наступного власника), а не у ОСОБА_1 , тому у справі про оспорення договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2014 року, не вирішувались питання щодо прав та обов`язків ОСОБА_5 , яка стала власником спірної квартири на підставі договору, укладеного пізніше, а саме              20 листопада 2014 року. 
 
Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину, а отже, відсутні підстави вважати, що ухвалене у цій справі судове рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу, порушує права ОСОБА_5 .
 
Аналіз підстав апеляційного оскарження та обставин, на які містилось посилання                 у апеляційній скарзі, не давали підстав для висновку, що суд, вирішуючи спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо волевиявлення позивача на відчуження квартири, вирішив питання про права, інтереси, та (або) обов`язки                          ОСОБА_5 . Судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недійсним, оскільки підпис на довіреності, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 на її відчуження, підроблена.
На час ухвалення рішення місцевим судом та судом апеляційної інстанції заявниця  не була учасником спірних правовідносин, пов`язаних із укладення договору 29 липня 2014 року, в оскаржуваному рішенні відсутні судження про її права та обов`язки, що свідчить про відсутність підстав вважати її особою, права якої порушено оскаржуваним рішенням.
 
З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного  суду, який правильно закрив апеляційне провадження у цій справі за апеляційної скаргою ОСОБА_5 , з підстав, передбачених пунктом 3 частиною першою статті 362 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що під час постановлення оскаржуваного рішення апеляційний суд «… залишив поза увагою і не дав жодної юридичної оцінки такому поняттю, як охоронюваний законом інтерес…» Верховний Суд відхиляє з огляду на таке. 
 
Дійсно, Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі               N 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України за результатами розгляду питання щодо офіційного тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» сформульовано висновок про те, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований        у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. 
 
Не заперечуючи права на захист охоронюваного законом інтересу, Верховний Суд відзначає, що будь-який об`єкт судового захисту, у тому числі і охоронюваний законом інтерес, повинен бути чітко визначеним особою, яка звертається до суду за його захистом. 
 
Заявницею при зверненні до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції як особою, яка не була залучена до розгляду справи, але суд вирішив питання про її права та об`явки, фактично вказувалось на те, що вона була власницею спірної квартири АДРЕСА_2 , яку придбала        20 листопада 2014 року у ОСОБА_2 , а потім 17 квітня 2015 року відчужила її    ОСОБА_4 . 
 
У цій справі ОСОБА_5 не було визначено, який вона моє інтерес                          у відносинах, щодо яких виник спір та які існували до придбання нею квартири. Відповідно, у апеляційного суду, виходячи з принципу диспозитивності, були відсутні підстави оцінювати наявність чи відсутність охоронюваного законом інтересу, який порушений оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у цій справі.  
 
Таким чином, доводи заявниці, що стали підставою для відкриття касаційного провадження не знайшли свого підтвердження, а отже є необґрунтованими. 
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник. Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                                    а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо заяви ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження 
 
Перевіривши доводи цієї заяви, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для закриття касаційного провадження  необхідне відмовити у її задоволенні з огляду на таке.
 
Відповідно до частини третьої статті 396 ЦПК Українисуд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що доводи заяви ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5                    є необґрунтованими, оскільки заявниця має право на касаційний перегляд ухвали, постановленої за наслідками розгляду її апеляційної скарги.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 403, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд                  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про продовження строку на подання відзиву на касаційну скаргу задовольнити. Продовжити ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_5 .
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1  про закриття касаційного провадження відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
УхвалуКиївського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              С. О. Погрібний