ПОСТАНОВА 
Іменем України
02 червня 2022 року                                                 м. Кропивницький
справа № 394/675/21
провадження № 22-ц/4809/560/22 
Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.
        секретар Гончар В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою  адвоката Мельник Ольги Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17.01.2022, суддя Партоліна І.П., по справі за позовом ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,
ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11 квітня 2020 між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 190151984, автомобіля марки «Opel Omega 2.0», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
01.10.2020 року о 09:11 год. в м. Кропивницький на перехресті вул. Преображенська та вул. Архангельська сталася ДТП за участю автомобілів «Opel Omega 2.0» під керуванням ОСОБА_1 та ВАЗ 21101, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 . 
Відповідача відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.12.2020 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП притягнуто до адміністративної відповідальності.
ПрАТ «СК «ВУСО» визнали вказану подію страховим випадком, відповідно виплатило власнику автомобіля ВАЗ 21101 страхове відшкодування у розмірі 42922,75 грн..
Позивач зазначав, що дорожньо транспортна пригода відбулася за участю забезпеченого автомобіля під керуванням відповідача, що є порушенням умов, передбачених 13.2 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ДТП відбулася без особистого керування страхувальником транспортним засобом.
Зазначено, що ст.. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги(регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ст..ст. 1166,1187,1191 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПрАТ «СК «ВУСО» завдані збитки в порядку регресу в розмірі 50% сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом №190151984 від 11.04.2020 в розмірі 21461,38 грн.
02.08.2021 між ПрАТ «СК «ВУСО» ( первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_2 ( новий кредитор) укладено договір №02/08/2021 про відступлення права вимоги.
Відповідно до договору про відступлення права вимоги, первісний кредитор передав, а новий кредитор отримав право вимоги відшкодування в порядку регресу відповідно до вищезазначеного договору страхування. (Додаток №1 до договору). 
В порядку регресу підлягають стягненню з відповідача кошти в розмірі 50 % сплаченого страхового відшкодування.
Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу в розмірі 21461 грн.38 коп., судовий збір в сумі 908 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. 00 коп.
Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17.01.2022 позов задоволено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що Договір про відступлення права вимоги укладений після закінчення строку дії Полісу № 190151984. У Полісі № 190151984 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладеного між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 відсутній підпис страхувальника. Крім того, неповідомлення страховика про настання страхового випадку не є єдиною виключною підставою для задоволення регресного позову. Крім того, позов подано фізичною особою, а договір укладено з ФОП. Отже, позов подано неналежним позивачем. Судом не було перевірено документи на представництво інтересів представника позивача. Витрати на правову допомогу стягнуто неправомірно, оскільки в матеріалах справи відсутній належно посвідчений ордер або довіреність.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.04.2022 відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08.04.2022 справу призначено до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що 11.04.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 190151984, а саме автомобіля марки «Opel Omega 2.0» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з терміном дії з 12.04.2020 року по 11.04.2021 року включно.
Відповідно до вказаного полісу страхування ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.
При цьому базовий платіж та коригуючі коефіцієнти, що застосовувалися для розрахунку розміру страхового платежу становить зменшення пільговику 50 %.
01.10.2020 року о 09:11 год. в м. Кропивницький на перехресті вул. Преображенська та вул. Архангельська сталася ДТП за участю автомобілів «Opel Omega 2.0» під керуванням ОСОБА_1 та ВАЗ 21101, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .
Постановою Ленінського районного суд м. Кіровограда від 17.12.2020 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та призначено адміністративне стягнення.
Власник пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля ВАЗ 21101, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 звернувся до страховика ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу за полісом № 190151984 від 11.04.2020 року.
Страховиком визнано вказану подію страховим випадком і відповідно виплатили власнику автомобіля ВАЗ 21101, державний реєстраційний номер НОМЕР_2   ОСОБА_4  страхове відшкодування в загальному розмірі 42922 грн. 75 коп., що підтверджується страховим актом № 2063859-3 від 12.11.2020 року та платіжними дорученнями № 31987 від 03.11.2020 року, № 29132 від 12.10.2020 року та № 33048 від 12.11.2020 року. 
Суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи підтверджено, що у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПрАТ «СК «ВУСО» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 50 % сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом № 190151984 від 11.04.2020 року у розмірі 21461 грн.38 коп.
02.08.2021 року між ПрАТ «СК «ВУСО» ( первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_2 ( новий кредитор) укладено договір № 02/08/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає(передає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеним договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору в порядку та строки встановлені цим договором.
Відповідно до Додатку №1 до вищевказаного договору новим кредитором прийнято право вимоги по договору страхування № 190151984.
Згідно п.1 с.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню і стягнув на користь позивача з відповідача завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 21461 грн.38 коп та витрати понесені при сплаті судового збору в розмірі 908 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції  за правилами, встановленими  для розгляду  справи  в порядку спрощеного  позовного провадження  з викликом  учасників справи. 
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 190151984, автомобіля марки «Opel Omega 2.0», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з терміном дії з 12.04.2020 року по 11.04.2021 року включно.
Відповідно до вказаного полісу страхування ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.
При цьому базовий платіж та коригуючі коефіцієнти, що застосовувалися для розрахунку розміру страхового платежу становить зменшення пільговику 50 %.
01.10.2020 року о 09:11 год. в м. Кропивницький на перехресті вул. Преображенська та вул. Архангельська сталася ДТП за участю автомобілів «Opel Omega 2.0» під керуванням ОСОБА_1 та ВАЗ 21101, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .
Постановою Ленінського районного суд м. Кіровограда від 17.12.2020 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та призначено адміністративне стягнення.
Власник пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля ВАЗ 21101, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 звернувся до страховика ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу за полісом № 190151984 від 11.04.2020 року.
Страховиком визнано вказану подію страховим випадком і відповідно до чого виплатило власнику автомобіля ВАЗ 21101, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 страхове відшкодування в загальному розмірі 42922 грн. 75 коп., що підтверджується страховим актом № 2063859-3 від 12.11.2020 року та платіжними дорученнями № 31987 від 03.11.2020 року, № 29132 від 12.10.2020 року та № 33048 від 12.11.2020 року.
02.08.2021 року між ПрАТ «СК «ВУСО» ( первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_2 (новий кредитор) укладено договір № 02/08/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеним договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору в порядку та строки встановлені цим договором.
Відповідно до Додатку №1 до вищевказаного договору новим кредитором прийнято право вимоги по договору страхування № 190151984
Відповідно до положень  ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
В апеляційній скарзі зазначено, що підстави для стягнення регресного стягнення відсутні, так як неповідомлення страховика про настання страхового випадку не є єдиною, виключної підставою для задоволення регресного позову.
Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені доводи і дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 38.2.) після сплати страхового відшкодування страховик має право подати регресний позов:
-38.2.1. до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону;
-38.2.2. до водія транспортного засобу, який заволодів транспортним засобом за допомогою протиправних дій;
-38.2.3. до страховика, якщо забезпечений транспортний засіб, що заподіяв шкоду, було встановлено та страховик був зобов`язаний, але не виплатив страхове відшкодування у порядку, встановленому цим Законом;
-38.2.4. до підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини;
-38.2.5. до особи, визначеної у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, яка причетна до дорожньо-транспортної пригоди, якщо вона керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також якщо вона відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та/або вжила алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), та/або вона керувала транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії, та/або самовільно залишила місце пригоди.
Звертаючись у суд з позовом позивач зазначав, що дорожня транспортна пригода відбулася за участю забезпеченого автомобіля під керуванням відповідача, що є порушенням умов, передбачених 13.2 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ДТП відбулася без особистого керування страхувальником транспортним засобом.
В позові зазначено, що з огляду на вищезазначене відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст..ст. 1166,11187,1191 Цивільного кодексу України у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПрАТ «СК «ВУСО» завдані збитки страхового відшкодування за полісом №190151984 від 11.04.2020 у розмірі 21461,38 грн.
Встановлені обставини свідчать, що позивач конкретно визначився з підставами звернення у суд з позовом і звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів у спосіб передбачених нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ЦК України (п.8.ч.2 ст 16), що узгоджується з умовами договору (Полісу) обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності від 11.04.2020.
Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що позов подано фізичною особою ОСОБА_2 , який не набув право на звернення у суд з позовом, оскільки відповідно до договору №02/08/2021 від 02.08.2021 відступлення права вимоги укладено між ПрАТ «СК «ВУСО» ( первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_2 ( новий кредитор).
З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції встановив належного позивача по справі, що підтверджується матеріалами справи.
Матеріалами справи підтверджено, що з зазначеним позовом звернувся ОСОБА_2 , як фізична особа - підприємець, про що свідчать надані докази на підтвердження позову.
Доводи викладені в апеляційній скарзі в частині стягнення судових витрат по справі судом першої інстанції не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1,ч.2,ч.3 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до положень ч.4, ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. 
Повноваження представника позивача, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю.
Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 29 травня  2019 року у справі № 202/5348/18.
З матеріалів справи вбачається, що повноваження адвоката на представництво інтересів позивача підтверджується довіреністю та договором про надання правової допомоги. 
Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції правильно виходив із того, що доведеною та обґрунтованою сумою понесених витрат є 4 000 грн. 
Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанції, так як не впливають на законність прийнятого рішення.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,                                                                 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Мельник Ольги Олександрівни в інтересах ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17.01.2022 залишити без змін.
Повний текст постанови складено 08.06.2022.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: