Справа № 303/6834/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

27 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,
за участю секретарки судового засідання Бочко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року, повне судове рішення складено 28.01.2021, ухвалене суддею Гутій О.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтований тим, що  ОСОБА_1  звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 12.09.2018. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua,  складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також указаною заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в банку, які були надані йому в письмовій формі.
При укладенні договору сторони керувалися умовами ч.1 ст.634 ЦК України (договір приєднання).
Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав, а відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит та відсотки за кредитом, у зв`язку з чим станом на 22.09.2020 у нього виникла заборгованість в сумі 10 852,56 грн, з яких : 8 730,09 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту та 2 122,48 грн - заборгованості за простроченими відсотками.
Посилаючись на те, що відповідач зазначену заборгованість не погасив, тому банк просив суд стягнути з  ОСОБА_1  на свою користь заборгованість у розмірі 10 852,56 грн, з яких : 8 730,09 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту та 2 122,48 грн - заборгованості за простроченими відсотками, а також 2 102,00 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представниця АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Крилова О.Л. подала на нього апеляційну скаргу внаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. 
Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на те, що ОСОБА_1  підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які розміщені на сайті банку, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується власноручним його підписом у цій заяві. Також відповідачем підписано довідку про надання інформації щодо умов кредитування (паспорт споживчого кредиту), в якій зазначено : відсоткову ставку за користування кредитом; відсоткова ставка, що застосовується при невиконанні зобов`язань, у тому числі за ст.625 ЦК України; розмір щомісячних платежів; строк внесення щомісячних платежів; розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором; та інші умови. А тому вважає, що між сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. 
Зазначала і те, що наявна в матеріалах справи виписка з банківського рахунку свідчить про користування відповідачем кредитними коштами, а погашення ним частково заборгованості доводить погодження з умовами кредитування і наявною заборгованістю.
Посилаючись на наведені обставини просила оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов банку задовольнити, а також вирішити питання про судові витрати.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу банку відповідач ОСОБА_1 не скористався.
У судовому засіданні представниця позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору, а відтак є відсутні взагалі правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 заявленої банком заборгованості.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, оскільки таких суд дійшов із додержанням норм матеріального та процесуального права з огляду на таке. 
Судом установлено, що 12.09.2018 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указав лише свої анкетні й особисті дані та в цій анкеті-заяві є відсутніми відомості щодо: бажаного розміру отримання кредиту; відсоткової ставки за користування кредитом; порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань; отримання пам`ятки клієнта, яка містить тарифи та основні умови обслуговування і кредитування тощо (а.с.9, 10).
Цього ж дня, тобто 12.09.2018, позивач під розпис ознайомив ОСОБА_1 про умови кредитування, що стверджується «паспортом споживчого кредитування/довідкою про умови кредитування», однак з актуальністю такої інформації лише з 12.09.2018 по 27.09.2018 (а.с.11-13).
Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за цим кредитним договором ОСОБА_1 було видано 12.09.2018 кредитну картку з терміном дії до серпня 2022 року та 09.04.2019 з терміном дії до лютого 2023 року (а.с.7). 
Згідно з довідкою банку ОСОБА_1 - 12.09.2018 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 9 500 грн, який 22.04.2019 було зменшено до 7 400 грн, а 19.12.2019 зменшено до 0,00 грн (а.с.8). 
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 12.09.2018, то станом на 22.09.2020 у ОСОБА_1 перед банком виникла заборгованість у розмірі 10 852,56 грн, яка складається з: - 8 730,08 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту; - 2 122,48 грн заборгованості за простроченими відсотками (а.с.5-6).
Також у матеріалах справи наявні витяги з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» умов і правил надання банківських послуг ПриватБанк, які не містять підпису відповідача та вони не є датованими і не відображають відомостей про період їх чинності, а саме: 1) чи на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви 12.09.2018; 2) чи на час отримання відповідачем кредитних коштів 12.09.2018; 3) чи на час унесення позивачем 01.03.2019 змін до умов і правил, як це безпосередньо вказано в позовній заяві; 4) чи на час звернення з позовом до суду 03.11.2020 (а.с.1-57). 
Між сторонами в цій справі виникли правовідносини у сфері споживчого кредитування.
Згідно з частинами першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції чинній на час підписання анкети-заяви ОСОБА_1 12.09.2018) правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин є таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом частин перших статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин першої та другої ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції чинній на час підписання відповідачкою анкети-заяви) регламентувалось, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною другою статті 1054 ЦК України констатовано, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту у розмірі 8 730,08 грн стягнути ще заборгованість за процентами, яка утворилась станом на 22.09.2020 згідно з пунктом 2.1.1.2.12. у редакції умов і правил, яка почала діяти тільки з 01.03.2019.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, анкети-заяви та «паспорту кредитного споживання/довідки про умови кредитування» актуального лише з 12 по 27 вересня 2018 року, посилався на витяг з тарифів банку та витяг з умов та правил надання батьківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на сайті (www.privatbank.ua), як невід`ємними частинами спірного договору. При цьому, як вже вище зазначалось, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов та правил розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився із ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Окрім того, роздруківка зі сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.
Отож, колегія суддів уважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.
Подібні висновки містяться й у правових висновках суду касаційної інстанції, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 414/496/20 (провадження № 61-13318св20), які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що матеріали справи не містять відповідних доказів, що саме додані до позовної заяви витяги з умов та правил надання банківських послуг, з тарифів, які надав позивач, а тим паче після внесених принаймні 01.03.2019 змін і на які банк посилався у позові, відповідач розумів та ознайомився з ними заздалегідь (наперед) у часі як на час підписання анкети-заяви 12.09.2018, так і під час одержання кредитних коштів 12.09.2018.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, у тому числі за рахунок кредитних коштів, їх збільшення в односторонньому порядку банком, надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. 
Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальником кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за рахунок кредитних коштів, унаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мало місце на дату нарахування процентів.
Підписана відповідачем анкета-заява від 12.09.2018, на яку посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема, як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Водночас положеннями частин 1, 4 ст.12, частин 1-3 ст. 13 ЦПК України регламентовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із учиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За загальним правилом суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи, збирання доказів не є обов`язком суду та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Заразом колегія судів ураховує як рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 (справа № 1-26/20111), так і усталену практику Верховного Суду з приводу наявності у споживчих кредитних правовідносинах найслабшої сторони - споживача. А відтак доводи апелянта про те, що відповідач не заперечував наявну заборгованість і це автоматично є однією з підстав для задоволення позову, апеляційний суд поза розумним сумнівом відхиляє, оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей про визнання чи часткове визнання або заперечення відповідачем позову, в жодному судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанції він чи його представник участі не брали та його позицію з приводу заявленого позову матеріали справи не містять.
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що між сторонами в даному випадку виникли правовідносини, однак між ними не укладено кредитний договір на тих умовах, про які стверджує позивач у своїй позовній заяві.
Отже, колегія суддів дійшла переконання, що не підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 8 730,08 грн та заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 2 122,48 грн, оскільки згідно з розрахунком заборгованості за кредитом станом на 20.09.2020 відповідачем було погашено : 26 569,07 грн - заборгованості за поточним тілом кредиту, 1 226,88 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту та 1 498,45 грн заборгованості по нарахованим відсоткам, тобто всього було сплачено 29 294,40 грн, тоді як кредитний ліміт є 9 500 грн (а.с.5-6). Крім цього, банк починаючи з 01.11.2018 по 01.02.2020 здійснював погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача станом на 22.09.2020, хоча підписана відповідачем анкета-заява від 12.09.2018 таких умов не містить. 
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення в частині апеляційного розгляду.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 10 852,56 грн, з яких : 8 730,08 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 2 122,48 грн - заборгованість за простроченими відсотками є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими і доведеними. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 гривень (а.с.104) слід віднести за рахунок апелянта-позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 5 травня 2022 року.

Суддя-доповідачка 

Судді