Постанова                                     
Іменем  України 
 
29 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 201/4408/17
провадження № 61-9713св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Прокуратура Одеської області, Державна казначейська служба України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суд із позовом до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, просила стягнути з прокуратури за рахунок коштів Державного бюджету України 5 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 74 850,00 грн на повернення витрат, пов`язаних із проведенням експертиз, перекладів документів та отриманням правничої допомоги.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що внаслідок бездіяльності Прокуратури Одеської області щодо розслідування причин смерті її чоловіка ОСОБА_2 , яка тривала понад 10 років, вона зазнала моральних страждань та вимушена була самостійно вживати заходів для встановлення дійсних обставин його смерті.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 01 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що твердження позивачки про бездіяльність прокуратури, неприйняття нею жодного рішення, невжиття заходів для встановлення винних у смерті її чоловіка є безпідставними, не відповідають дійсності, а вимоги щодо відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням експертиз та перекладів документів, є недоведеними.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 01 грудня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто на користь ОСОБА_1 5 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 74 850,00 грн на повернення витрат за рахунок коштів Державного бюджету України.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що бездіяльність Прокуратури Одеської області під час здійснення розслідування свідчить про недотримання конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, що завдало позивачеві значних моральних страждань, принизило її гідність, а також завдало майнової шкоди.
Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року (провадження 
№ 61-32265св18) постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що дійшовши висновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача, апеляційний суд керувався судовими рішеннями, ухваленими за скаргами ОСОБА_1 , а саме: постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2013 року та ухвалою слідчого-судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року. При цьому, суд не з`ясував бездіяльність якого органу встановлено постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року, а також не взяв до уваги, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2013 року питання законності дій та/або бездіяльності Прокуратури Одеської області не досліджувалося. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року встановлено, що посадовими особами Прокуратури Одеської області була допущена бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про злочин, викладених у заявах ОСОБА_1 від 03 червня 2014 року та від 30 червня 2015 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Тому, правильно встановивши факт бездіяльності Прокуратури Одеської області, апеляційний суд не надав належної оцінки вказаним судовим рішенням на предмет періоду бездіяльності, допущеної відповідачем, а також не визначився, в чому саме полягала така бездіяльність. Неповно встановивши обставини справи щодо періоду та сутності протиправної бездіяльності відповідача, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про доцільність стягнення на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 5 000 000,00 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 5 000 000,00 грн та 49 000,00 грн на повернення судових витрат за рахунок коштів Державного бюджету України. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи містять докази бездіяльності відповідача, які не були враховані судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення. Зокрема, постановами Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року, від 02 грудня 2013 року; ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року підтверджено та визнано бездіяльність Прокуратури Одеської області. Враховуючи, що з 2006 року до 2017 року державні правоохоронні органи в особі Чорноморської транспортної прокуратури, Прокуратури Одеської області не вчинили ніяких дій на з`ясування причин та обставин загибелі чоловіка заявниці, не було внесено відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), не було порушено кримінального провадження за фактом загибелі ОСОБА_2 , що суперечить положенням частин першої, другої статті 28 КПК України. 
Суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов висновку, що позивачка надала достатньо доказів про наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення для покладання на відповідача відповідальності щодо відшкодування завданої їй шкоди.
Суд апеляційної інстанції виходив з встановленої незаконності дій державних правоохоронних органів в особі Чорноморської транспортної прокуратури, Прокуратури Одеської області, починаючи з 2006 року до 2017 року, та зазначив, що перекладання Прокуратурою Одеської області своїх повноважень на Чорноморську транспортну прокуратуру не звільняє її від відповідальності за бездіяльність, необґрунтованість прийнятих ними рішень, які були скасовані як незаконні та безпідставні. Суд погодився з визначеним позивачкою розміром відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У червні 2021 року Одеська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівки Верховного Суду та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з Прокуратури Одеської області 5 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Суд апеляційної інстанції помилково посилався на постанови Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року та від 02 грудня 2013 року, якими питання бездіяльності Прокуратури Одеської області не досліджувались та не встановлювались. Також не врахував, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року лише зобов`язано Прокуратуру Одеської області внести відомості до ЄРДР. Проте зазначене не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання позивачці моральної шкоди. 
Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої та не може бути підставою для безумовного стягнення на відшкодування моральної чи матеріальної шкоди. 
Суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відшкодування завданої шкоди потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. 
Стягнута на користь позивачки моральна шкода у розмірі 5 000 000,00 грн не відповідає засадам розумності та справедливості.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 27 квітня 2021 року у справі № 686/33266/19; Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі 
№ 6-440цс16; Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17, від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15, від 28 жовтня 2020 року у справі № 608/1046/18.
У вересні 2021 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
На обґрунтування відзиву посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність дій державних правоохоронних органів в особі Чорноморської транспортної прокуратури, Прокуратури Одеської області, починаючи з 2006 року до 2017 року та стягнення з відповідача на користь позивачки 5 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.   
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2022 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Суди встановили, що в листопаді 2005 року ОСОБА_2 через морське агентство «Укркрюінг» м. Одеса працевлаштувався на теплохід «Congueror» на посаду другого помічника капітана. 
15 січня 2006 року в 01 год. 00 хв. у м. Росаріо, Республіка Аргентина під час швартування судна, на якому перебував ОСОБА_2 , останній зазнав травм обох ніг, в результаті чого потерпілого доставлено до шпиталю «Mapaci» (м. Росаріо, Аргентина), де ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер.
Згідно з даними державного Регістру Громадянського Стану в м. Росаріо, провінція Санта-Фе, Республіка Аргентина 23 січня 2006 року внесено запис про смерть ОСОБА_4 із зазначенням причини смерті - «насильницька смерть».
01 лютого 2006 року тіло ОСОБА_2 повернуте в Україну без частини внутрішніх органів. 
09 лютого 2006 року позивачка як вдова загиблого ОСОБА_1 звернулась до Чорноморської транспортної прокуратури із заявою про порушення кримінальної справи за фактом смерті ОСОБА_2 та крадіжки його речей та цінностей.
04 травня 2006 року Чорноморською транспортною прокуратурою прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі пунктів 1, 2 статті 6 КПК України в зв`язку з відсутністю події та складу злочину на території України.
05 травня 2006 року постановою Прокуратури Одеської області вказана постанова транспортної прокуратури скасована як необґрунтована з направленням матеріалів Чорноморському транспортному прокурору для додаткової перевірки та прийняття рішення в порядку статті 97 КПК України.
25 травня 2006 року постановою Чорноморської транспортної прокуратури відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі пунктів 1, 2 статті 6 КПК України в зв`язку з відсутністю події та складу злочину на території України.
22 серпня 2006 року вказана постанова скасована постановою Генеральної прокуратури України з підстав неповноти проведеної перевірки звернення ОСОБА_1 
20 вересня 2006 року постановою Чорноморської транспортної прокуратури відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі пунктів 1, 2 статті 6 КПК України в зв`язку з відсутністю події та складу злочину на території України.
21 вересня 2006 року Прокуратурою Одеської області вказана постанова скасована в зв`язку з неповним виконанням вказівок Генеральної прокуратури України та Прокуратури Одеської області щодо проведеної перевірки, матеріали знову направлені Чорноморському транспортному прокурору на додаткову перевірку для прийняття рішення у порядку статті 97 КПК України.
03 жовтня 2006 року постановою Чорноморської транспортної прокуратури відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі пунктів 1, 2 статті 6 КПК України в зв`язку з відсутністю події та складу злочину на території України.
08 листопада 2006 року постановою Прокуратури Одеської області вказана постанова скасована, матеріали направлені Чорноморському транспортному прокурору на додаткову перевірку для прийняття рішення у порядку статті 97 КПК України з врахуванням отриманих із Аргентини матеріалів перевірки причин і обставин смерті ОСОБА_2 та видалення його внутрішніх органів.
04 грудня 2006 року постановою Чорноморської транспортної прокуратури відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі пунктів 1, 2 статті 6 КПК України в зв`язку з відсутністю події та складу злочину на території України.
06 грудня 2006 року Прокуратура Одеської області надала Висновок про законність прийнятого 04 грудня 2006 року рішення про відмову в порушенні кримінальної справи та про відсутність підстав для його скасування з посиланням на те, що смерть ОСОБА_2 сталася на території іноземної держави Аргентини, розслідування проводилося компетентними органами Аргентини, слідством об`єктивних ознак насильницької смерті ОСОБА_2 не встановлено.
28 квітня 2007 року ОСОБА_1 звернулася до Прокуратури Одеської області зі скаргою на незаконність постанови від 04 грудня 2006 року з посиланням на допущені у ній конкретні протиріччя. Однак 07 червня 2007 року Прокуратура Одеської області повідомила ОСОБА_1 про свою згоду з цією постановою та про її законність.
31 жовтня 2007 року Прокуратурою Одеської області на скаргу ОСОБА_1 щодо неналежно проведеної Чорноморською транспортною прокуратурою перевірки з`ясування причин та обставин смерті її чоловіка повідомлено, що питання щодо наявності складу злочину у діях медичних працівників медичних установ Аргентини мають вирішувати компетентні органи Аргентини та роз`яснено її право звертатися до вказаних органів самостійно. 
Суди також установили, що за зверненням ОСОБА_1 постановою Чорноморської транспортної прокуратури від 28 вересня 2009 року в порушенні кримінальної справи за фактом неналежного виконання медичними працівниками шпиталю «Mapaci» м. Росаріо професійних обов`язків, що спричинило смерть ОСОБА_2 (стаття 140 КК України), відмовлено на підставі пункту 1 статті 6 КПК України в зв`язку з відсутністю події злочину на території України. 
На повторні звернення ОСОБА_1 . Прокуратура Одеської області повідомила заявницю про те, що вона погоджується із законністю прийнятих Чорноморською транспортною прокуратурою постанов від 04 грудня 2006 року та від 28 вересня 2009 року.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року скарга ОСОБА_1 задоволена, скасовано постанови Чорноморської транспортної прокуратури про відмову у порушенні кримінальної справи від 04 грудня 2006 року та від 28 вересня 2009 року. Суд установив необґрунтованість, передчасність, формальність прийнятих прокуратурою рішень, неповноту та поверховість проведеної перевірки з порушенням чинного КПК України, статті 8 КК України та Конституції України. У цьому зв`язку суд зазначив, що Чорноморська транспортна прокуратура повинна була після проведення перевірки звернутись до Прокуратури Одеської області, Генеральної прокуратури України з метою, щоб ці органи звернулись у відповідні міжнародні організації, МЗС України для вирішення питання про проведення слідчих дій правоохоронними органами Аргентини, чого зроблено не було. Суд постановив направити матеріали в Прокуратуру Одеської області для організації проведення виконання вказаних дій.
На виконання вказаної постанови відповідач передав матеріали за зверненням ОСОБА_1 до Чорноморської транспортної прокуратури, яка, в свою чергу, направила їх для додаткової перевірки та прийняття рішення до Приморського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області, після чого матеріали заяви неодноразово направлялися з одного правоохоронного органу до іншого. 
Постановою Чорноморської транспортної прокуратури від 13 липня 2012 року на підставі пункту 1 статті 6 КПК України відмовлено в порушенні кримінальної справи, а 16 липня 2012 року матеріали перевірки скеровані до Приморського РВ, який направив матеріали до СУР Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, який 17 вересня 2012 року прийняв рішення про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі пунктів 1, 2 статті 6 КПК України.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2013 року скаргу ОСОБА_1 на постанову СУР Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 17 вересня 2012 року задоволено, постанову скасовано. 
03 червня 2014 року ОСОБА_1 за фактом загибелі чоловіка повторно звернулася до Прокуратури Одеської області, яка вказане звернення направила до Чорноморської транспортної прокуратури, звідки звернення перенаправлено до Приморського РВ ОМ ГУМВС України в Одеській області.
30 червня 2015 року ОСОБА_1 у скарзі до Прокуратури Одеської області вимагала розібратися у фактах грубого порушення правоохоронними органами своїх обов`язків, на що листом від 02 липня 2015 року отримала від прокуратури відповідь про відсутність у розпорядженні відповідача відомостей про скасування постанови СУР Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 17 вересня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи.
28 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Генеральної прокуратури України зі скаргою на бездіяльність Прокуратури Одеської області та незаконні дії працівників останньої, яка направлена для належного реагування до Прокуратури Одеської області. У свою чергу, Прокуратура Одеської області перенаправила скаргу до прокуратури Приморського району м. Одеси, яка за результатами перевірки направила матеріали до СВ Приморського РВ ОМ ГУМВС України в Одеській області для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі постанови суду від 02 грудня 2013 року.
17 листопада 2015 року СВ Приморського РВ ОМ ГУМВС України в Одеській області заведено кримінальне провадження за фактом неналежного виконання професійних обов`язків медичними працівниками шпиталю «Mapaci» (Росаріо, Аргентина), що призвело до смерті ОСОБА_2 (частина перша статті 140 КК України).
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Прокуратури Одеської області.
Ухвалою слідчого-судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року встановлено факт допущеної посадовими особами Прокуратури Одеської області бездіяльності в частині невнесення ними відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 30 червня 2015 року; зобов`язано їх внести до ЄРДР відомості про злочин відповідно до заяви позивачки. 
02 липня 2016 року Прокуратура Одеської області відкрила кримінальне провадження за частиною першою статті 115 КК України за фактом смерті ОСОБА_2 . 
За результатами досудового розслідування, беручи до уваги, що смерть ОСОБА_2 наступила на території іноземної держави, що обставини отримання травми і розслідування проводилися компетентними органами країни перебування судна (Аргентина) та відсутні будь-які об`єктивні дані щодо неналежного виконання медичними працівниками шпиталю «Маpaci» (Росаріо, Аргентина) своїх професійних обов`язків, а також відсутність будь-яких об`єктивних даних, які вказують на наявність ознак складу злочину або насильницької смерті ОСОБА_2 на території України, 23 грудня 2015 року СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 120151605000010843 від 17 листопада 2015 року за частиною першою статті 140 КК України та 28 лютого 2017 року про закриття кримінального провадження № 42016160000000521 від 02 липня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
У випадку, якщо порушення (дія/бездіяльність) уповноваженого органу має триваючий характер, встановленню підлягає також конкретно визначений період бездіяльності такого органу, оскільки вказана обставина впливає на визначення розміру моральної шкоди.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про прокуратуру» функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.
На виконання вказівок Верховного Суду суд апеляційної інстанції встановив, що з 2006 року до 2017 року державні правоохоронні органи в особі Чорноморської транспортної прокуратури, Прокуратури Одеської області не вчинили належних дій на з`ясування причин та обставин загибелі чоловіка позивачки, оскільки не було внесено відомостей про злочин до ЄРДР, не було порушено кримінального провадження за фактом загибелі ОСОБА_2 , що суперечить положенням частин першої та другої статті 28 КПК України.
Зазначене підтверджується постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2013 року, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2016 року.
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованоговисновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача у період з 2006 року до 2017 року та зазначив, що перекладання Прокуратурою Одеської області своїх повноважень на Чорноморську транспортну прокуратуру не звільняє її від відповідальності за бездіяльність та необґрунтованість прийнятих ними рішень, які були скасовані як незаконні та безпідставні. 
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги про невиконання судом вказівок Верховного Суду, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18, від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17, від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15.
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження 
№ 61-4779св18) Верховний Суд зазначив, що сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.
Верховний Суд у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19) зазначив, що самі факти винесення слідчим суддею ухвал про зобов`язання відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР та розпочати розслідування, а також про скасування постанови про закриття кримінального провадження є не достатніми для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту. Не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку  судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди. 
У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20) зазначено, що «Сам факт зобов`язання судом посадових осіб відповідача внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури Харківської області та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були поновлені». 
Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20) зазначав, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
Проте зазначені висновки Верховний Суд не бере до уваги, оскільки у наведених справах судами не встановлено факт заподіяння заявникам моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, тобто не встановлено усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких згідно з законом є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду. 
Водночас у цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що позивачка довела належними та допустимими доказами факт завдання їй моральної шкоди, а також причинний зв`язок між прийняттям судових рішень про задоволення скарг ОСОБА_1 на бездіяльність службових осіб Прокуратури Одеської області та настанням шкоди.
Щодо визначення розміру на відшкодування моральної шкоди
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти) від 12 липня 2007 року).
ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)» від 29 березня 2001 року використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу), «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Встановивши, що позивачці завдана моральна шкода внаслідок протиправної бездіяльності органів Одеської обласної прокуратури, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачці моральної шкоди.
Водночас Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги Одеської обласної прокуратури, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди (5 000 000,00 грн) суд апеляційної інстанції недостатньо врахував вимоги частини третьої статті 23 ЦК України щодо розумності і справедливості, враховуючи які, Верховний Суд вважає обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачки, у 10 000,00 грн.
У зв`язку з наведеним постанова суду апеляційної інстанцій у вказаній частині підлягає зміні.
Також заявник, як на підставу касаційного оскарження, посилається на неврахування судом апеляційної інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, відповідно до якого «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)». 
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2021 року у справі № 686/33266/19.
Отже, зазначення судом апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим, з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині зазначення про стягнення на відшкодування моральної шкоди не з Прокуратури Одеської області, а з держави Україна.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру та порядку відшкодування моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_1 , виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Розмір заявлених позовних вимог у цій справі становить 5 000 000,00 грн, а розмір вимог, що підлягають задоволенню, - 10 000,00 грн.
Отже, відсоток задоволення позовних вимог складає 0,2 %.
Тому визначений судом апеляційної інстанції розподіл судових витрат підлягає зміні.
За подання позовної заяви судовий збір підлягав сплаті у розмірі 8 000,00 грн 
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, то судовий збір за подання позову підлягає стягненню з Одеської обласної прокуратури на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 16,00 грн (8 000,00 грн х 0,2/100%).
ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, за подання якої судовий збір підлягав сплаті у розмірі 12 000,00 грн.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, то судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з Одеської обласної прокуратури на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 24 грн (12 000,00 грн х 0,2/100%).
Одеська обласна прокуратура, не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, подавала касаційні скарги, за подання яких судовий збір підлягав сплаті у розмірі 16 000 грн (8 000,00 грн х 200 / 100). 
Відсоток задоволення скарг становить 99,80 %
З урахуванням відсотку задоволення касаційних скарг (99,80%) та застосувавши правило взаємозаліку обов`язку зі сплати судових витрат, судовий збір за подання двох касаційних скарг становить по 15 968,00 грн (16 000,00 х 99,80 / 100%), а разом 31 896,00 грн (15 968,00 грн + 15 698,00 грн - 16,00 грн - 24,00 грн) та підлягає компенсації Одеській обласній прокуратури за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Касаційна скарга не містить доводів щодо оскарження постанови суду апеляційної інстанції в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури витрат на правничу допомогу у розмірі 49 000,00 грн.
Водночас оскільки Верховний Суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, то витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 98,00 грн (49 000,00 грн х 0,2/100%). 
Також резолютивну частину постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2021 року необхідно викласти у такій редакції: 
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 98,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу». 
У решті оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині розміру та порядку відшкодування моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_1 , змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Резолютивну частину постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2021 року викласти у такій редакції: 
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 98,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу».
Компенсувати Одеській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 31 896,00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                   Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко