П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/2976/20	
Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Димерлія О.О.
суддів  Єщенка О.В. ,  Танасогло Т.М. 
за участю секретаря Пономарьової Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року у справі № 420/2976/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів №499 від 27.02.2020 року, №301 о/с від 04.03.2020 року, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

У С Т А Н О В И В:
06 квітня 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач, скаржник)  звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просив: 
- визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області №499 від 27.02.2020 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №301о/с від 04.03.2020 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;
- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області з 04.03.2020 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що наказом за №301 о/с від 04 березня 2020 року, начальника ізолятору тимчасового тримання №6 ГУ НП в Одеській області ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 04 березня 2020 року на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби). У якості правової підстави звільнення вказано наказ ГУ НП в Одеській області №499 від 27 лютого 2020 року та подання т.в.о. начальника відділу організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання осіб ГУ НП в Одеській області від 28 лютого 2020 року. 
ОСОБА_1 зазначає, що в порушення прав позивача, відповідач не ознайомив його з означеними вище наказами. При цьому, позивача звільнено зі служби в поліції не у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності, а у зв`язку з вчиненням ним дисциплінарного проступку, яким є обставини, пов`язані з початком досудового розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.28, ч.2 ст. 364 КК України.
Позивач наголошує, що ОСОБА_1 протиправно звільнено зі служби в поліції на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію», оскільки факт повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не може слугувати підставою для висновку про наявність в його діях дисциплінарного проступку.
Також, позивач посилався на порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування, зокрема, в період проведення службового розслідування дисциплінарною комісією не пропонувалось ОСОБА_1 надати пояснення. 
Окрім цього, позивач не був обізнаний про дату, час та місце розгляду справи дисциплінарною комісією через нездійснення виклику і неповідомлення ОСОБА_1 з приводу наказу про призначення службового розслідування. ОСОБА_1 зауважує, що з лютого 2020 року не виконував посаді обов`язки, оскільки тривалий час знаходився на лікарняному.
За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 16 грудня 2021 року прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що при звільненні позивача зі служби в поліції відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, а наказ за №499 від 27.02.2020 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби є правомірним, у зв`язку з чим підстав для його скасування немає.
Не погоджуючись із означеним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки службового розслідування та суду попередньої інстанції про правомірність оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача зі служби в поліції побудовані на підставі неналежних, недопустимих та недостовірних доказах. Так, Головне управління Національної поліції в Одеській області повинно довести правомірність своїх дій на підставі достатніх, належних та допустимих доказів, а суд, у свою чергу, установити, що відповідач прийняв оскаржуване рішення у відповідності до вимог п.1-10 ч.2 ст.2 КАС України.
Разом з цим, судом першої інстанції не було надано оцінку доводам позивача щодо наявних неузгоджень показань ОСОБА_2 , що містяться у протоколі допиту від 12.10.2019 року. При цьому, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками є недопустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням порядку, установленого Кримінальним процесуальним кодексом України.
Крім того, висновок відповідача з приводу того, що 01.10.2019 року відбулась подія вчинення кримінального правопорушення за участю ОСОБА_1 ґрунтуються виключно на свідченнях осіб, визнаних потерпілими у кримінальному провадженні. Інших об`єктивних доказів, які б підтверджували обставини, викладені відповідачем у висновку службового розслідування, в матеріалах справи немає.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Національної поліції в Одеській області спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2022 року справу № 420/2976/20 призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду на 16.03.2022 року о 15:30 год.
16.03.2022 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином.
16.03.2022 року до суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому адвокат Мастістий І.А. просив перенести судове засідання по зазначеній справі на іншу дату.
16.03.2022 року судове засідання по даній адміністративній справі було перенесено на 18.05.2022 року о 14:00 год. у зв`язку із надходження зазначеного вище клопотання від учасника справи.
18.05.2022 року в судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник не прибули, про дату, час і місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином.
18.05.2022 року від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому адвокат Мастістий І.А. посилаючись на введення з 24.02.2022 року на всій території України воєнного стану, просив відкласти слухання по справі на іншу дату.
Колегія суддів визнає заявлене клопотання необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки представником ОСОБА_1 не підтверджено жодними належними доказами та не вказано поважних підстав за яких адвокат Мастістий І.А. не має змоги прибути в призначений судом час в приміщення П`ятого апеляційного адміністративного суду для участі у судовому засіданні.
Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що 02.03.2022 року Радою суддів України були опубліковані рекомендації, які додатково впорядковували роботу судів, зокрема, рекомендовано за можливості розглядати справи у форматі відеоконференції.
При цьому, адвокат Мастістий І.А. не був позбавлений права звернутися з відповідним клопотанням та прийняти участь у справі в режимі відеоконференції.
Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін та їх представників в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Зокрема, як установлено судом першої інстанції та з`ясовано апеляційним судом, що 04.03.2020 року наказом ГУ НП в Одеській області за № 301 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 начальника ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області звільнено зі служби в поліції з 04.03.2020 року у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.(т.1 а.с.29)
Підставою прийняття означеного вище наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції став наказ ГУ НП в Одеській області від 27.02.2020 року №499 яким на останнього було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.(т.1 а.с.213-220)
Підставою видання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції став висновок службового розслідування від 24.02.2020 року, за фактом проведення 17.01.2020 року працівниками ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві обшуків за місцями мешкання працівників ГУ НП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_3 та підполковника поліції ОСОБА_1 (т.1 а.с.199-212)
Як слідує з матеріалів справи, службовим розслідуванням було установлено порушення начальником ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковником поліції ОСОБА_1 службової дисципліни, яке виразилось у недотриманні вимог п.п. 1, 3, 5, 6 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337-VІІІ, ст. 1, 2, ч.3 ст.11, п.п. 1, 2, 3 ч.1, ч.2 ст.18, п.п. 2, 3, 4, 9 ч.1 ст.23, ч.6 ст.45 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 3,4 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року № 1179, п.п. 13 п.10.3 розділу 10 Методичних рекомендацій із забезпечення особистої безпеки працівників поліції структурних підрозділів апарату Головного управління, підрозділів підпорядкованих ГУ НП, територіальних відділів та відділень поліції, затверджених наказом ГУ НП в Одеській області від 15.06.2018 року №2000.
У подальшому, за результатами службового розслідування, на підставі складеного висновку, наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27 лютого 2020 року №499 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУ НП в Одеській області», за скоєння дисциплінарного проступку, - підполковника поліції ОСОБА_1 , начальника ізолятору тимчасового тримання №6 ГУ НП в Одеській області, у відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», наказано звільнити зі служби в поліції .
Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області №301 о/с від 04 березня 2020 року начальника ізолятору тимчасового тримання №6 Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».
Спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України за № 580-VIII), Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут), Правилами  етичної поведінки поліцейських, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 9 листопада 2016 року № 1179 (далі - Правила етичної поведінки поліцейських) та іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 18 Закону України за № 580-VIII поліцейський зобов`язаний:
1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;
2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;
3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;
4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;
5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;
6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Згідно до частини першої статті 19 Закону України за № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження передбачає Дисциплінарний статут Національної поліції України, затверджений Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VIII.
Частина перша статті 1 Дисциплінарного статуту визначає поняття «службова дисципліна» як дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Згідно із частиною другою цієї ж статті службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу. 
Поняття дисциплінарного проступку міститься у статті 12 Дисциплінарного статуту та визнається як протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Відповідно до статті 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно із цим Статутом.
Положеннями пункту 1 розділу І Правил етичної поведінки регламентовано, що поліцейських під час виконання службових обов`язків поліцейський, серед іншого, повинен:
неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 
професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами;
неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції» та іншими актами законодавства України;
поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати;
контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку;
інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Згідно із частиною 3 статі 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:
1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
Положеннями ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII визначено вичерпний перелік підстав для звільнення поліцейського. 
Так, п.6 ч.1 вказаної статті передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як слідує з матеріалів справи, предметом оскарження у межах даної справи є, зокрема, наказ про застосування до позивача дисциплінарного стягнення та наказ про звільнення зі служби.
Надаючи оцінку аргументам позивача, покладеним в основу апеляційної скарги, про необґрунтованість оскаржуваних наказів ГУ НП в Одеській області з огляду на відсутність судового рішення, яким би підтверджувались обставини, що ставляться йому в провину, судова колегія апеляційного суду уважає за необхідне зазначити про таке.
Хоча вказані накази і винесені на підставі матеріалів та відомостей кримінального провадження, що установлені під час проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження за №12019161470001328, однак ґрунтується на самостійних правових підставах.
Так, притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (пункт 10 частини першої статті 77 Закону України за № 580-VIII), є окремими підставами для звільнення зі служби в поліції та припинення служби в поліції, не пов`язаними із притягненням особи до дисциплінарної відповідальності (пункт 6 частини першої статті 77 Закону України за № 580-VIII).
Акцентуючи увагу на тому, що Закон України за № 580-VIII виокремлює зазначені підстави для звільнення зі служби в поліції, колегія суддів апеляційного суду має на меті звернути увагу на таке. Вчинення поліцейським діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.
Такі підстави для звільнення зі службі в поліції, як притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, не слід ототожнювати із підставами для притягненням до дисциплінарної відповідальності.
Щодо останньої, то види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, установлені частиною 3 статті 13 Дисциплінарного статуту. Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарного проступку, а саме:
- протиправних винних дій чи бездіяльності поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, які підривають авторитет поліції.
Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення.
Адміністративний суд в силу вимог частини третьої статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо. У той же час адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо прямої чи опосередкованої оцінки правильності кримінально-правової чи адміністративно-правової кваліфікації діяння чи інших аспектів відповідного провадження.
Суб`єкт владних повноважень, своєю чергою, повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достатніми доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування тощо. При цьому, саме лише відтворення у висновку службового розслідування фабули певного правопорушення, не є достатнім для того, щоб уважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування поясненнями та документами.
Стосовно правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися насамперед на такому:
- чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України;
- чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення;
- чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення;
- чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.
Окрім цього, слід ураховувати, що звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби не пов`язано із кримінально-правовою, цивільно-правовою чи адміністративно-правовою кваліфікацією тих самих діянь, які водночас стали підставою для ініціювання службового розслідування.
Вирішення питання про правомірність притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясувати саме наявність складу дисциплінарного проступку в його діяннях.
Як установлено висновком службового розслідування від 25.02.2020 року, 17.01.2020 року до Головного управління надійшла інформація про те, що посадові особи Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві, на підставі ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва проводили слідчі дії (обшук) за місцями мешкання працівників ГУ НП в Одеській області, серед іншого, підполковника поліції ОСОБА_1 .
Службовим розслідуванням з`ясовано, що 01.10.2019 року о 10:30 годині ОСОБА_2 разом зі своїм товаришем ОСОБА_4 прибув на своєму т/з «Фольксваген Шаран» н/з НОМЕР_1 до торгового гіпермаркету «Епіцентр», розташованого в АДРЕСА_1 , де за попередньою домовленістю зустрілись з ОСОБА_5 з приводу придбання трактора-навантажувача. 
Під час розмови, ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_2 про необхідність відремонтувати свій планшет, у зв`язку з чим попросив останнього підвезти його до магазину, де буде здійснено ремонт планшету. Прибувши за адресою, яку вказав ОСОБА_5 , зокрема, до місця розташування ресторану «Оріон» по АДРЕСА_2 , останній перебуваючи в салоні автомобіля «Фольксваген Шаран», номерний знак НОМЕР_1 , попросив ОСОБА_2 передати йому грошові кошти у розмірі 19 700 Євро, мотивуючи це тим, що йому необхідно сфотографувати їх та фото відправити продавцю трактора-навантажувача, який мав намір його придбати.
В свою чергу, ОСОБА_2 погодився на пропозицію ОСОБА_5 та передав останньому грошові кошти у розмірі 19 700 Євро. Одразу після цього до автомобіля «Фольксваген Шаран» номерний знак НОМЕР_1 , підбігли троє осіб, які представились працівниками поліції та наказали усім, хто знаходився у салоні вказаного автомобіля не рухатись, окрім цього один із вказаних осіб тримав у руці предмет схожий на пістолет.
Разом з цим, зазначені особи вказуючи на ОСОБА_5 повідомили ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про те, що він перебуває у міжнародному розшуку та переховується від правоохоронних органів Республіки Польща. Після цього, особи, які представились працівниками поліції, затримали ОСОБА_5 , підвели останнього до автомобіля «Део Ланос», номерний знак якого було закрито листям дерев, посадили затриманого на заднє сидіння та залишили місце події, поїхавши у напрямку вул. С. Ріхтера в м. Одесі, де особи, які відрекомендовувались працівниками поліції відпустили ОСОБА_5 .
У ході службового розслідування з`ясовано, що досудовим розслідуванням в рамках кримінального провадження за №12019161470001328 працівниками Одеського управління ДВБ НПУ при виконанні доручення прокуратури Одеської області від 22.10.2019 установлено, серед осіб, які 01.10.2019 року представились ОСОБА_2 та ОСОБА_4 працівниками поліції були присутні капітан поліції ОСОБА_3 , підполковник поліції ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Зазначені особи пересувались на автомобілі «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_2 , який згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 11.08.2017 року належав ОСОБА_7 .. У відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 автомобіль «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_2 , 17.12.2019 року був перереєстрований на ОСОБА_8 та отримав номерний знак НОМЕР_5 . Окрім іншого, в подальшому було установлено, що зазначеним транспортним засобом користується капітан поліції ОСОБА_3 .
Слід зазначити, що процедура установлення осіб, які могли бути причетними до вчинення 01.10.2019 року протиправних дій відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , проведена працівниками прокуратури Одеської області в рамках кримінального провадження №12019161470001328. Так, під час проведення слідчих дій 11.10.2019 року працівниками прокуратури Одеської області здійснено захід пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_4 серед наданих фотознімків, впізнали ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як таких, хто 01.10.2019 року представлялись працівниками поліції та затримували ОСОБА_5 . Зазначене підтверджується копіями довідок до протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.10.2019 року.
У свою чергу, службовим розслідуванням з`ясовано, що 01.10.2019 року ОСОБА_5 до відділів та відділень поліції не доставлявся, працівники поліції, зокрема, підполковник поліції ОСОБА_1 про виявлення та затримання особи, яка перебуває у міжнародному розшуку, а також про застосування відносно затриманої особи спеціальних засобів поліцейського примусу – кайданок, не доповідали.
За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія дійшла висновку, що підполковник поліції ОСОБА_1 своїми діями, вчинив дисциплінарний проступок, який виразився у невжитті заходів щодо затримання особи, яка перебуває у міжнародному розшуку, вчинення дій з метою заволодіння чужим майном, неетичною поведінкою при зверненні до громадян, вчинення дій, які набули суттєвого суспільного резонансу та перешкоджали поліцейським виконувати їх обов`язки, дискредитував звання поліцейського.
За таких обставин, у діях підполковника поліції ОСОБА_1 убачається порушення вимог п.п. 1, 3, 5, 6 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337-VІІІ, ст. 1, 2, ч.3 ст.11, п.п. 1, 2, 3 ч.1, ч.2 ст.18, п.п. 2, 3, 4, 9 ч.1 ст.23, ч.6 ст.45 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 3,4 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року № 1179, п.п. 13 п.10.3 розділу 10 Методичних рекомендацій із забезпечення особистої безпеки працівників поліції структурних підрозділів апарату Головного управління, підрозділів підпорядкованих ГУ НП, територіальних відділів та відділень поліції, затверджених наказом ГУ НП в Одеській області від 15.06.2018 року №2000.
Окрім цього, судова колегія звертає увагу, що 24.01.2020 року слідчим Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, підполковнику поліції ОСОБА_1 повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.28, ч.2 ст.364 КК України.
У подальшому, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.04.2021 року у справі №521/16584/20 (провадження №1-кп/521/790/21) за клопотанням сторони захисту, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019161470001328 від 02.10.2019 року відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.28, ч.2 ст.364 КК України, - закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку з тим, що після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК України.
Слід відмітити, згідно із практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що установлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою чи кримінальне провадження було закрите (див. рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81; рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). 
Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). 
Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Отже, колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 27.04.2021 року у справі №521/16584/20 (провадження №1-кп/521/790/21) не спростовує підстав притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , оскільки підставою дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні поліцейським службової дисципліни. 
Такими підставами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях поліцейського ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.
Таким чином, відсутність судового рішення, яким би підтверджувались обставини, що ставилися йому в провину в рамках кримінального провадження №12019161470001328, не є підставою для звільнення позивача від дисциплінарної відповідальності та ніяким чином не може ототожнюватись з відсутністю фактів порушення службової дисципліни, тобто дисциплінарною відповідальністю, до якої було притягнуто позивача, наказом ГУ НП в Одеській області від 27.02.2020 року №499.
За таких обставин, суд попередньої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку, ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 27.04.2021 року у справі №521/16584/20 (провадження №1-кп/521/790/21) не впливає на наявність чи відсутність у діянні позивача складу дисциплінарного проступку, адже за змістом частини 6 статті 78 КАС України (у редакції, що діяла на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Повертаючись до обставин цієї справи та як зазначалось вище судом апеляційної інстанції, що в силу статей 1, 2 Дисциплінарного статуту підставою для дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні службової дисципліни та означає недотримання Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, а також Присяги поліцейського.
Зважаючи на установлені судом попередньої інстанції на підставі зібраних і проаналізованих у їх взаємозв`язку доказів фактичні обставини цієї справи, апеляційний суд погоджується з позицією окружного адміністративного суду про доведеність у даному випадку в діянні позивача недотримання службової дисципліни та, відповідно, складу дисциплінарного проступку, а також із обраним видом дисциплінарного стягнення.
Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач звільнений не за вчинення злочину, а за порушення норм відомчого законодавства України, наказів, інструкцій, які визначені в спірному наказі про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Отже, колегія суддів зазначає, що підставою для звільнення позивача зі служби в поліції стала саме сукупність дисциплінарних проступків, сутність яких полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни, що є окремою підставою для звільнення, яка не пов`язана із порушенням кримінального провадження і закриттям такого провадження відносно позивача.
Тобто судом в межах розгляду цієї справи не досліджувалось питання наявності або відсутності вини в діях позивача щодо вчинення злочину, а надавалась правова оцінка обставинам наявності або відсутності вчинення ним дисциплінарного проступку.
А наявність закритого кримінального провадження стосовно особи, яка проходить службу в поліції, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», у разі встановлення під час службового розслідування невиконання чи неналежного виконання поліцейським службової дисципліни.
Ураховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що при звільненні позивача зі служби в поліції відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, а тому оскаржувані накази є правомірними та скасуванню не підлягають.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо необізнаності позивача про здійснення стосовно нього службового розслідування, то це питання зазнало належного аналізу під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Так, судом попередньої інстанції з`ясовано, що наказом ГУ НП в Одеській області «Про призначення службового розслідування» від 24.01.2020 року №174 призначено службове розслідування відносно ОСОБА_1 
28.01.2020 року начальником ГУ НП в Одеській області прийнято наказ №100 о/с «Про відсторонення від посад», яким, зокрема, відсторонено від виконання службових обов`язків ОСОБА_1 .
У відповідності до позначки про ознайомлення, позивач 07.02.2020 року ознайомлений з наказом від 28.01.2020 року №100 о/с. Зі змісту вказаного наказу, зокрема, слідує, що позивача відсторонено від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування.
Судова колегія звертає увагу на той факт, що позивач не звертався із рапортом щодо ознайомлення з матеріалами службового розслідування, крім того, як правильно зазначено судом першої інстанції останній був 07.02.2020 ознайомлений під підпис з наказом ГУ НП в Одеській області від 28.01.2020 року №100 о/с «Про відсторонення від посад».
У відповідності до Акту про відмову надати письмові пояснення від 03.02.2020 року, позивач відмовився надавати будь-які письмові пояснення, посилаючись на положення ст. 63 Конституції України.
Отже, сам ОСОБА_1 , будучи обізнаним про здійснення стосовно нього службового розслідування, не скористався своїм правом надати пояснення щодо досліджуваних обставин.
З приводу доводів представника позивача про перебування під час проведення службового розслідування та прийняття наказу про звільнення на лікарняному, апеляційний суд зазначає, що матеріали службового розслідування не місять документальних доказів зазначеним обставинам.
В свою чергу, доказів на підтвердження вказаних обставин не надано позивачем і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, а матеріали справи не містять відомостей щодо перебування ОСОБА_1 на лікарняному в момент звільнення.
Як вказано в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно із його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Апеляційний суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Ураховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, судова колегія дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки апеляційним судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
З огляду на викладене вище, колегія суддів уважає, що суд попередньої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права.
У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року у справі № 420/2976/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів №499 від 27.02.2020 року, №301 о/с від 04.03.2020 року, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено та підписано суддями 23.05.2022 року.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Танасогло Т.М.