Постанова
Іменем України
                                                                                                
29 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 520/2025/16
провадження № 61-19035св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи за первісним позовом:
позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест Груп 2015», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи: приватне підприємство «Прогрес-Риелт», товариство з обмеженою відповідальністю «Ремстрой-Україна», Перша одеська державна нотаріальна контора,
 
учасники справи за зустрічним позовом:
позивач - ОСОБА_2 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2016 року в складі судді Калашнікової О. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року в складі колегії суддів Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У лютому 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось з позовом до ТОВ «Інвест Груп 2015», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позов мотивувало тим, що 04 червня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0074/74/75843, за яким позичальник отримав кредит у сумі 134 936 дол. США. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони 05 червня 2007 року уклали договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передав банку в іпотеку майнові права на квартиру під будівельним АДРЕСА_1 . Вказувало, що під час введення будинку в експлуатацію внаслідок подання недостовірних документів та введення реєстраційної служби в оману номер квартири змінено на № 296 із реєстрацією права власності на неї за ТОВ «Інвест Груп 2015». Зазначало, що внаслідок неправомірних дій сторонніх осіб нерухоме майно вибуло з іпотеки банку, у зв`язку з чим позивач не може задовольнити свої вимоги кредитора до ОСОБА_2 за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна.
 
У квітні 2016 року року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання правочину недійсним.
 
Зустрічний позов мотивував тим, що укладений між сторонами договір іпотеки не відповідає положенням чинного на момент його укладення законодавства, оскільки редакція Закону України «Про іпотеку» станом на 05 червня 2007 року не передбачала можливість передання в іпотеку майнових прав на нерухоме майно.
 
З огляду на викладене ОСОБА_2 просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір іпотеки, укладений 05 червня 2007 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» і ОСОБА_2 , недійсним. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2016 року первісний позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишено без розгляду внаслідок повторної неявки представника банку до суду.
 
Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2016 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, позов задоволено: визнано недійсним договір іпотеки, укладений 05 червня 2007 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» і ОСОБА_2 . 
 
Судові рішення мотивовані тим, що Закон України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, не передбачав можливості передання в іпотеку майнових прав на нерухоме майно.
 
Аргументи учасників справи
 
18 листопада 2021 року АТ «Райффайзен Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просило їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди проігнорували принцип свободи договору, оскільки сторони в справі, що переглядається, дійшли взаємної згоди щодо передання в іпотеку майнових прав на нерухоме майно. Зазначає, що суди не врахували факт пред`явлення іпотекодавцем позову про визнання договору іпотеки недійсним після спливу майже 8 років з моменту його укладення, що свідчить про зловживання позивачем за зустрічним позовом своїми правами. Посилався також на те, що іпотекодавець як власник майнових прав на нерухоме майно має право передати в іпотеку об`єкт незавершеного будівництва.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2022 року відкрито касаційне провадження в справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 31 січня 2022 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, з посиланням на те, що суд при вирішенні справи не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня                    2018 року в справі № 520/10060/16-ц, від 20 березня 2019 року в справі                                 № 760/10136/16-ц.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 05 червня 2007 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, реєстровий №Д-283. 
 
Предметом іпотеки за цим договором є майнові права на квартиру під АДРЕСА_2 , розрахунковою площею 109,87 м?, яка розташована на 16 поверсі, майнові права на яку підтверджувались договором №ЛВ/Р-2-279 про інвестування, укладеним 12 січня 2006 року між ПП «Прогрес-Риелт» та ОСОБА_2 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
 
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
 
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
 
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
 
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
 
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року в справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «сам по собі факт того, що на час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори. Так, позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершені будівництвом квартири, яке у майбутньому стане її власністю, не довела наявності порушення свого права. При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодацем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки. Ураховуючи зазначене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання частково недійсним вищевказаного договору іпотеки».
 
У справі, що переглядається:
            в пункті 1.2 іпотечного договору передбачено, що після введення в експлуатацію та реєстрації права власності на квартиру як на нерухоме майно, предметом іпотеки за цим договором стає вказана в цьому договорі квартира як нерухоме майно;
            єдиною підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним суди зазначили те, що на час укладення договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки;
            суди не звернули увагу, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є, зокрема, встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Причому порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину;
            суди не встановили, а позивач не довів, які права чи інтереси позивача порушені в момент вчинення оспорюваного договору. За таких обставин суди зробили неправильний висновок про задоволення позову. Тому судові рішення належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
 
Оскільки встановлено підставу для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів інші підстави відкриття касаційного провадження не аналізує.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року в справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18).
 
Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
З урахуванням висновків щодо суті касаційної скарги, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в загальному розмірі 3 012,80 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен Банк» задовольнити. 
 
Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2016 року й постанову Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року скасувати.
 
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк» судові витрати, пов`язані з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в розмірі 3 012,80 грн.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2016 року й постанова Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2021 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                      В. І. Крат
 
Судді                                                                                 Н. О. Антоненко
 
                                                                                          І. О. Дундар
 
                                                                                         Є. В. Краснощоков
 
                                                                                         М. М. Русинчук