Номер провадження: 33/813/775/22
Номер справи місцевого суду: 522/5246/22 
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.07.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі судді - Комлевої О.С.
за участю:
секретаря судового засідання – Шлапак А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Сільницького Ігора Володимировича захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року,-

в с т а н о в и в:
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, шо становить 170 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 496,20 грн. 

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
На вказану постанову суду адвокат Сільницький І.В. захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду скасувати та провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином обставини справи та не надав належної оцінки доказам у справі.
В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Сільницький І.В. зазначив, що рапорт працівника поліції від 14 квітня 2022 року за №5082 не містить будь-яких відомостей щодо вчинення насильства відносно ОСОБА_2 саме 14 квітня 2022 року.
При цьому серед доказів відсутній протокол серії ВАВ №164310 від 14 квітня 2022 року, а районний суд врахував його як доказ на підставі якого дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. 
Також, суд не надав оцінку тій обставині, що матеріали даної справи містять рапорт про отримання заяви ОСОБА_1 , яка зареєстрована за №5089 від 14 квітня 2022 року, щодо заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами у розмірі 30 000 дол. США.
Суд першої інстанції, всупереч практики Європейського суду з прав людини, повністю відійшов від формулювання фабули протоколу, зазначивши, що нібито здійснення ОСОБА_1 протиправних дій розпочалось 13 квітня 2022 року та завершилось 14 квітня 2022 року. Жодної вказівки про вчинення будь-яких дій ОСОБА_1 з 13 квітня 2022 року по 14 квітня 2022 року не містить ні протокол ні жоден інший доказ у справі. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Адвокат Сільницький І.В., представник ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 60).
На адресу Одеського апеляційного суду від адвоката Сільницького І.В. будь-яких клопотань не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов до таких висновків.
Так, у відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушенняє охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституціїі законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Так, диспозицією ч. 1ст. 173-2 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Об`єктивна сторона правопорушення полягає в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдано шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілого.
Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року №2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду даної справи суд першої інстанції дотримався вказаних норм права та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. 
Так, вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення ґрунтується сукупністю доказів, які були дослідженні в судовому засіданні суду першої інстанції та судовому засіданні апеляційного суду, а саме: 
- рапортом ст. інспектора-чергового ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області Томашевського А.В. від 14.04.2022 року (а.с. 3); 
- протоколом серії ВАВ №164310 від 14.04.2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.1);
- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 14.04.2022 року (а.с. 4); 
- письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 14.04.2022 року (а.с.6); 
- письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 14.04.2022 року (а.с.9);
- зобов`язанням та протоколом офіційного застереження про неприпустимість порушення законодавства (а.с. 10); 
- поясненнями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвокатів Сільницького І.В. та Губського А.В., наданих у судових засіданнях суду першої інстанції.
Зазначені докази, які були повторно досліджені в ході апеляційного розгляду, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. 
Щодо доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 з приводу того, що рапорт працівника поліції від 14 квітня 2022 року за №5082 не містить будь-яких відомостей щодо вчинення насильства відносно ОСОБА_2 саме 14 квітня 2022 року, а також те, що суд відійшов від формулювання фабули протоколу, та зазначив, що нібито здійснення ОСОБА_1 протиправних дій розпочалось 13 квітня 2022 року та завершилось 14 квітня 2022 року, апеляційний суд вважає зазначити наступне.
Відповідно до пояснень ОСОБА_2 від 14 квітня 2022 року (а.с.6) вбачається, що сварка розпочалася 13 квітня 2022 року, після «…рукоприкладства та неадекватної поведінки ОСОБА_1 …» ОСОБА_2 попросила ОСОБА_1 покинути її квартиру, але ОСОБА_1 відмовлявся. Поліцію було викликано саме 14 квітня 2022 року у зв`язку тим, що погрози продовжилися, вона дуже злякалася, та навіть зателефонувала своєму адвокату та повідомила про те, що відбулося.
У проколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (а.с.4 зворот) ОСОБА_2 вказала що 14 квітня 2022 року ОСОБА_1 погрожував фізичною розправою, а 13 квітня 2022 року була застосована сила. 
Даний довід є тотожним запереченням ОСОБА_1 в суді першої інстанції та зводиться до переоцінки доказів, яким в оскаржуваній постанові надано належну оцінку.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що серед доказів відсутній протокол серії ВАВ №164310 від 14 квітня 2022 року, а районний суд врахував його як доказ є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, а саме аркуш справи № 1.
Доводи апелянта про те, що суд не надав оцінку тій обставині, що матеріали даної справи містять рапорт про отримання заяви ОСОБА_1 , яка зареєстрована за №5089 від 14 квітня 2022 року, щодо заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами у розмірі 30 000 дол. США., апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки даний рапорт є підставою для іншого судового провадження. 
Апеляційний суд вважає, що викладені у постанові висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, та правильності кваліфікації його дій за ч.1ст.173-2 КУпАП, є обґрунтованими. 
Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невизнання своєї вини розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.
Також, слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Підстав для скасування постанови суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.
Накладаючи адміністративне стягнення, суд дотримався вимог ст.ст.30, 33 КУпАП і призначив його в межах санкції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Сільницького Ігора Володимировича захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року – залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку на підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду  О.С. Комлева