П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 червня  2022 року                                                                                      місто  Київ
 
                                                                                                             справа № 761/39815/21
                                                                                           провадження №22-ц/824/4401/2022
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,  за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 
заінтересована особа - ОСОБА_2   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гудзевич Інною Андріївною,  
на  рішення Шевченківського  районного суду м.Києва  від 2 грудня 2021   року, ухвалене у складі судді Савицького О.А., 
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-
 
В С Т А Н О В И В:
                                                                                                                          
У листопаді 2021 року заявник ОСОБА_1 звернулася  до суду з  заявою про видачу обмежувального припису,  в якій  просила  видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: 1) заборонити ОСОБА_2 перебувати в місця спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; 2) заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; 3) заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі  до 20 грудня 2019 року. Від шлюбу народилась дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час спільного проживання та після такого ОСОБА_2 висловлювався нецензурною лайкою, завдавав ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. Викрав спільну дитину, яка проживала разом з матір`ю, та вивіз її в Сумську область, де утримував її поза її волею протягом 4-ох місяців, внаслідок чого ОСОБА_1 декілька разів викликала поліцію. Постійні погрози з боку ОСОБА_2 стали підставою розриву відносин, втім він все рівно не залишає ОСОБА_1 у спокої: весь час ОСОБА_1 з донькою перебувають у постійному страху повторного викрадення дитини, бояться спокійно ходити по вулиці, відвідувати дитячий садок та гуртки, після повернення дитини додому (28 травня 2021 року) намагався повторно її викрасти у м.Харків 14 липня 2021 року.
Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазнала психологічного насильства з боку батька ОСОБА_2 , у неї патологічний страх перед його діями.
Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що вона та дитина є особами, які зазнали домашнього насильства.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 2 грудня 2021 року  заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на строк 6 місяців, встановивши наступні заходи тимчасового обмеження його права, зокрема: заборонено ОСОБА_2 перебувати у місці проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; заборонено ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця проживання  (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
В решті вимог заява задоволенню не підлягає.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 адвокат Гудзевич І.А. подала апеляційну скаргу, в який  просить рішення суду першої інстанції скасувати і відмовити у задоволенні заяви. Апелянт не був присутній під час судових засідань, що відбувалися 19 листопада 2021 року та 2 грудня 2021 року з поважних причин, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, проте судом першої інстанції ці причини не було взято до уваги, чим було порушено право апелянта, передбачене ч.5 ст.4 ЦПК України. Також зазначає про те, що  судом першої інстанції було неповно з`ясовано  усі фактичні обставини, що мають значення для справи.  Заявником не надано доказів на підтвердження доводів щодо нецензурного висловлювання, погроз, завдання тілесних ушкоджень з боку апелянта по відношенню до ОСОБА_1 , останньою не було надано жодних обґрунтованих доказів до заяви, що свідчить про те, що  обставини, якими остання обґрунтовує вимоги заяви,  є лише припущенням ОСОБА_1 . Станом на дату подання апеляційної скарги, ОСОБА_2 не було вручено жодної підозри в рамках будь-якого досудового розслідування і до кримінальної відповідальності останній не притягався. Не відповідають дійсності посилання ОСОБА_1 , що апелянт викрав їх спільну доньку - ОСОБА_3 і вивіз її до Сумської області, де проти її волі протягом 4-х місяців утримував її у себе. Не відповідає дійсності і твердження заявника про те, що апелянт намагався повторно викрасти доньку у м.Харьків 14 липня 2021 року. ОСОБА_1 не було надано достатніх доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 по відношенню до неї та до їх  спільної доньки домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а звернення до правоохоронних органів, на які посилається заявник в своїй заяві, свідчать лише про їх реєстрацію, а надані правоохоронними органами відповіді на них свідчать  про відсутність ознак складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_2 .
Правом на подання відзиву  ОСОБА_1 не скористалася.
В судове засідання ОСОБА_2 та його представник  адвокат Гудзевич І.А. не з`явилися, про день та час розгляду справи  були повідомлені: ОСОБА_2 на адресу місця проживання, його представник - на адресу електронної пошти, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути  справу у відсутність  осіб, які не з`явилися  в судове засідання відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Гонда О.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20 грудня 2019 року було розірвано на підставі рішення суду. Від шлюбу мають  малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 разом з дитиною проживають в квартирі АДРЕСА_1 .
Заявник ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Конотопського районного відділу Головного управління Національної поліції в Сумській області, Шосткінського районного управління  поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Сумській області, Харківського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Харківській області та Шевченківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в м.Києві з відповідними заявами, у тому числі про кримінальне правопорушення за фактом домашнього насильства за ст.126-1 КК України.
Згідно з рапортами, складеними органами Національної поліції за зверненням ОСОБА_1 , підставою для таких звернень були неодноразові факти неповернення їй дитини у погоджені дату і час та утримання дитини батьком ОСОБА_4 за місцем свого проживання.
Відповідно до професійного висновку щодо перебігу психологічної роботи з малолітньою ОСОБА_3 від 15 вересня 2021 року, дитина під час спілкування зі своїм батьком ОСОБА_4 зазнає психологічного насильства, у тому числі й за час проживання з ним.  До аналогічних висновків дійшов  практикуючий психолог ДЦ «Молода гвардія» ОСОБА_5 , про що нею зазначено у первинному психологічному висновку дитини,  психолог ОСОБА_6 ,  інформація якою  викладена у довідці про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_1 від 31 березня 2021 року, практикуючий психолог ОСОБА_7 .
Ухвалюючи рішення  про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги є обґрунтованими,  мають місце очевидні ризики продовження заподіяння ОСОБА_4 насильства відносно колишньої дружини ОСОБА_1 та їх малолітньої дитини ОСОБА_3 , відповідно з метою попередження  повторення у подальшому неправомірних дій зі сторони кривдника ОСОБА_4 , наявні підстави для застосування заходів тимчасового обмеження його прав. Суд першої інстанції вважав за необхідне видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_4 на строк 6 місяців із встановленням наступних заходів тимчасового обмеження його прав, передбачених ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зокрема заборони ОСОБА_2 перебувати у місці проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та заборони ОСОБА_2 наближатись ближче ніж на 50 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Разом з тим, суд  першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для видачі обмежувального припису  у вигляді заборони ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, оскільки  матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 насильства  у такий спосіб.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Основним нормативно - правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» Цей закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3,14 та 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняється в сім`ї чи в межах місця   проживання  або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно  проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози. у тому числі  щодо третіх осіб, приниження, переслідування. Залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги осіб, яка перебуває в небезпечному для житті стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отримання необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом  визначаються один чи декілька  заходів  тимчасового обмеження прав кривдника або покладення  на нього обов`язків, одним із яких  є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (ч.2 ст.26 вказаного Закону).
Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У  п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення  домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову у її задоволенні.
З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заявника.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічні  правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставина, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України)
Відповідно до  ст.89 ЦПК України суд оцінює докази  за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосереньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним  у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони Одночасно це принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку  сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Установлено, що ОСОБА_4 систематично вчиняє щодо ОСОБА_1 та  їх спільної дитини психологічне насильство. 
 Як убачається з матеріалів справи,  з листопада 2020 року  в провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебувала справа про визначення місця проживання малолітньої дитини за позовом ОСОБА_1 
6 лютого 2021 року  після зустрічі батька  ОСОБА_2 зі своєю  малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на той час постійно проживала зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 ,  батько дитину  до місця постійного проживання не повернув, без відома матері  вивіз дитину за межі м.Києва, а саме за адресою:  с.Грузьке, Конотопського району Сумської області, де дитина знаходилася до 27 травня 2021 року.
Протягом  всього цього часу ОСОБА_1 неодноразово зверталася з заявами до органів поліції, здійснювала спроби самостійно забрати дитину, але ОСОБА_2 відмовляв матері дитини, пояснюючи, що він сам привезе дитину до міста Києва ( а.с.33-93).
Крім того, встановлено, що 14 липня 2021 року ОСОБА_2   намагався вдруге забрати дитину від матері ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою за матеріалами ІТС «ІПНП України» № 29360 від 14 липня 2021 року та № 29346 від 14 липня 2021 року.
 Зі змісту довідки вбачається, що в ході розгляду інспектором СЮП ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області  повідомлення ОСОБА_1 та заяви ОСОБА_2 , було встановлено, що  14 липня 2021 року за адресою: АДРЕСА_3 ,  ОСОБА_2 під час виниклого конфлікту намагався забрати у матері їх  сумісну дитину ОСОБА_3 . У зв`язку з відмовою ОСОБА_2 приїхати до Харкова, провести профілактичні заходи згідно законодавства не надалось можливим, але в телефонній бесіді  ОСОБА_2 було попереджено про недопущення подібних проявив в майбутньому. З гр.. ОСОБА_1 було проведено бесіду про недопущення перешкоджання у спілкуванні батька з дитиною ( а.с.95).
Зі змісту професійного висновку щодо перебігу психологічної роботи з малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на базі «Зеленої кімнати» Солом`янського УП ГУНП у м.Києві від 15 вересня 2021 року, кандидата психологічних наук ОСОБА_11   дійшла висновку про те, що малолітня ОСОБА_3 зазнала психологічного насильства з боку батька ОСОБА_2 ; родина потребує психологічної реабілітації та проходження сімейної терапії для вибудовування конструктивної комунікації;  дитина має суперечливі почуття щодо батька, з одного боку присутня любов до нього як до батька, а з іншого - патологічний страх перед його діями. Мета зустрічі полягала у проведенні психологічного дослідження малолітньої ОСОБА_3 на предмет встановлення об`єктивної ситуації щодо ймовірності вчинення відносно неї психологічного насильства та здійснення в умовах приміщення «Зеленої кімнати» психологічної профілактики та корекції відхилень ( а.с.5-9).
Суд першої інстанції дослідивши наведені докази, та надавши їм відповідну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що сукупність наданих доказів з достовірністю свідчить про встановлення фактів психологічного насильства з боку ОСОБА_2   відносно ОСОБА_1 та його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оцінивши ризики  виникнення в майбутньому  домашнього насильства відносно заявника та їх малолітньої доньки, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 в частині видачі обмежувального припису щодо заборони ОСОБА_2 перебувати у місці проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; заборони ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця проживання  (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги в частині того, що  заявником не доведено факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства,  є безпідставними, оскільки спростовуються наведеними доказами, які були досліджені судом першої інстанції.  Сам по собі факт відсутності доказів про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності, за наявності наведених у цій справі доказів, не дає підстав вважати заяву ОСОБА_1 безпідставною та недоведеною, оскільки факт  вчинення  ОСОБА_2 психологічного насильства підтверджується матеріалами, наданими працівниками поліції, психологічним висновком, психологічним висновком  практикуючого психолога ДЦ «Молода гвардія» ОСОБА_5 , довідкою психолога ОСОБА_6 ,  довідкою практикуючого психолога ОСОБА_7 .
Суд не бере до уваги доводи апелянта в тій частині, що судом  було порушено право апелянта, передбачене ч.5 ст.4 ЦПК України,  оскільки ОСОБА_2 був повідомлений про  місце, день та час розгляду справи.  Відповідно до абз.2 ч.1 ст.350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.  Таким чином, відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції були допущені порушення норми процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, 
суд,-
 П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гудзевич Інною Андріївною,  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського  районного суду м.Києва  від 2 грудня 2021   року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 1 липня 2022 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус