ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1521/22 Справа № 204/6067/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2021 року,
по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту трудових відносин та зобов`язання внести зміни до трудової книжки,-

ВСТАНОВИЛА:
       В вересні 2020 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту трудових відносин та зобов`язання внести зміни до трудової книжки.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що позивач працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді водія у період з 10.01.2017 року по 31.03.2017 року. 13.01.2017 року позивач потрапив в ДТП на належному ФОП ОСОБА_2 автотранспортному засобі MAN, держ. номер НОМЕР_1 , яким керував на момент ДТП, виконуючи завдання роботодавця ФОП ОСОБА_2 з доставки вантажу. Саме ФОП ОСОБА_2 , направляючи позивача в службовий рейс, передав позивачеві діючий на момент ДТП, яке сталося 13.01.2017 року за участю належного йому автотранспортного засобу MAN, держ. номер НОМЕР_1 , поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності водія автотранспортного засобу АІ8163706, який зазначений в схемі ДТП. Саме ФОП ОСОБА_2 , як роботодавець позивача, що направив його у рейс на несправному транспортному засобі, мав нести майнову відповідальність за збитки спричинені при ДТП, яке сталося 13.01.2017 року за участю автотранспортного засобу MAN, держ. номер НОМЕР_1 , третім особам. Усвідомлюючи це, ФОП ОСОБА_2 вніс до трудової книжки позивача неправдиву інформацію про дату його прийняття на роботу. А саме, замість правильної дати прийняття його на посаду водія - 10.01.2017 року, він зазначив в його трудовій книжці невірну дату - ІНФОРМАЦІЯ_1 , щоб не нести відповідальність, за збитки завдані ДТП, яке сталося у період роботи позивача у нього на посаді водія, тобто 13.01.2017 року. При цьому, ФОП ОСОБА_2 відразу після його звільнення не видав позивачеві трудову книжку, а зробив це тільки після того, як він звернувся до інспекції з питань праці з відповідною скаргою. Тому, при отриманні від ФОП ОСОБА_2 своєї трудової книжки позивач навіть не звернув увагу, яка ж саме дата прийняття його на роботу була в ній зазначена, оскільки звіряв лише дату звільнення його з роботи, яка відповідала дійсності. Однак, після того як він отримав позовну заяву про стягнення з нього збитку, завданого у ДТП, яке сталося 13.01.2017 року за участю транспортного засобу MAN, держ. номер НОМЕР_1 , позивач звернувся до ФОП ОСОБА_2 з проханням виправити у його трудовій книжці дату прийняття його на роботу на правильну, однак отримав від нього усну відмову. Тоді позивач повторно звернувся вже з цього приводу із скаргою до Інспекції з питань праці та занятості населення з проханням провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 з метою встановлення з його боку порушення трудового законодавства, а саме внесення неправдивого запису у його трудову книжку про дату прийняття позивача на роботу, до скарги він додав письмові пояснення ОСОБА_3 . Згодом позивач отримав від Інспекції з питань праці та занятості населення попередню письмову відповідь, в якій повідомлялося про те, що інспекційні відвідування будуть проводитися після зняття карантинних обмежень на їх здійснення. І лише листом від 20.08.2020 №111-1/1 Інспекція з питань праці та занятості населення письмово повідомила позивачеві, що інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 відбулося, але здійсненими заходами документально факт наявності порушення трудового законодавства встановити не вдалося. Також Інспекція у даному листі повідомила, що при наявності інших доказів він може звернутися до суду з позовними вимогами до свого роботодавця з вимогою про встановлення факту перебування у трудових відносинах протягом спірного періоду. Щодо поважності пропуску строку на звернення до суду з даним позовом зазначив наступне. Оскільки позивач не знав, що внесення його роботодавцем неправильної дати прийняття його на роботу було здійснено ним навмисно, до певного часу позивач не придавав цьому факту уваги, оскільки вважав, що при моєму зверненні до ФОП ОСОБА_2 він добровільно виправить дану помилку у даті прийняття на роботу, яку він вважав тоді допущеною ним ненавмисно. Однак, звернувшись до ФОП ОСОБА_2 з проханням внести виправлення в мою трудову книжку він отримав від нього усну відмову, у зв`язку з чим був вимушений спочатку звертатися зі скаргами до інспекції з питань праці. Після того як позивач отримав відповідь з інспекції з питань праці від 20.08.2020 №Ш-1/1 про неможливість встановлення порушень з боку ФОП ОСОБА_2 здійсненими заходами, позивач повторно розшукав та отримав від ОСОБА_4 згоду підтвердити факт його роботи у ФОП ОСОБА_2 в спірний період у суді вже в якості свідка.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту трудових відносин та зобов`язання внести зміни до трудової книжки - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1  на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2021 року просить скасувати повністю рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2021 року у справі № 204/6067/20 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у справі № 204/6067/20 у повному обсязі.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2021 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 лютого 2017 року ОСОБА_1 надав ФОП ОСОБА_2 заяву, в якій просив прийняти його на роботу на посаду водія (а.с. 73).
Відповідно до наказу № 13-К від 03 лютого 2017 року, ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду водія з 06 лютого 2017 року з окладом згідно штатного розпису (а.с. 74).
31 березня 2017 року позивач надав заяву, в якій просив звільнити його з роботи з посади водія за власним бажанням (а.с. 75).
31 березня 2017 року було видано наказ № 16-К, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади водія з 31 березня 2017 року за власним бажанням (а.с. 76).
В той же час, позивач стверджує, що він працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді водія у період з 10.01.2017 року по 31.03.2017 року.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
11 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір найму транспортного засобу № 110117-1, предметом якого виступає автомобіль марки MAN, державний номер НОМЕР_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Крім цього, відповідно до п. 4.1 вищевказаного договору, строк найму становить з 12.01.2017 року по 31.01.2017 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Крім цього, в суді першої інстанції в судовому засіданні позивач сам пояснив, що він цей договір підписував, оскільки на той момент його все влаштовувало.
В судовому засіданні в суді першої інстанції було вислухано свідка ОСОБА_5 , яка є дружиною позивача, яка вказала, що відповідач приїздив до них додому та дивився на матеріальний стан сім`ї та саме з цього часу позивач працював у відповідача.
Судом першої інстанції було досліджено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 355/4.1-13 та акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДН157/1856/АВ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , втім вказаних позивачем порушень виявлено не було.
Також до матеріалів справи долучено висновок про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 19.05.2017 року, відповідно до якого, перевіркою було встановлено, що зазначені правовідносини відносяться до цивільно-правових питань і до компетенції поліції не відносяться. Також було встановлено, що з цього питання необхідно звертатися до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для відкриття цивільного провадження та прийняття рішення по цьому питанню відповідно до вимог чинного законодавства. При проведенні перевірки порушень чинного законодавства не виявлено.
Таким чином, вищенаведеним спростовуються показання свідка ОСОБА_5 , а також твердження позивача про порушення ОСОБА_2 трудового законодавства.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Звертаючись до суду першої інстанції, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19).
В той же час, позивачем не надано суду першої інстанції жодного належного та допустимого доказу стосовно того, що в його трудову книжку внесено невірну дату прийняття його на роботу.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту трудових відносин та зобов`язання внести зміни до трудової книжки.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Крім того, КЗпП України визначено, що працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Судом першої інстанції встановлено, що саме 31 березня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія, тобто саме з цього моменту - звільнення з посади, у позивача виникло право для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
Разом з тим, позивач звернувся до суду першої інстанції з даними вимогами лише 18 вересня 2020 року.
Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом.
Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а судом першої інстанції, не було встановлено поважних причин для поновлення позивачеві строку звернення до суду з такими вимогами.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору й прийшов до правильного висновку, що позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами. 
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова