Справа № 465/6475/19                                Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М. 
Провадження № 22-ц/811/3113/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 травня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                               головуючої - судді Шандри М.М.
                               суддів – Левика Я.А., Савуляка Р.В.
                               з участю секретаря Скакун І.А.
                               та з участю представника ОСОБА_1 – 
                                ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати удаваним договір дарування від 08.11.2018 укладений між сторонами.
В обгрунтування позовних вимог покликався на наступне. 25 червня 2016 року між сторонами зареєстровано шлюб Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження (шлюбів) зроблено відповідний актовий запис № 1365. Дітей від цього шлюбу немає. З відповідачем не проживають разом з грудня 2018 року. Наразі, відповідач залишилася проживати (разом зі своєю дитиною від першого шлюбу) у квартирі по АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що 23 травня 2018 року уклав договір про сплату пайових внесків у ЖБК «АВАЛОН ЛЮКС», та придбав у власність машиномісце № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 . 25 травня 2018 року позивачем сплачено суму пайового внеску (квитанція № 66 від 25.05.2018 року), 18 жовтня 2018 року зареєстрував право власності. В подальшому, 08 листопада 2018 року між позивачкою та відповідачем укладено договір дарування, відповідно до якого позивач подарував 1/2 машиномісця відповідачу, по АДРЕСА_2 . Зазначив, що дане майно придбав за власні кошти, а тому таке не є спільною сумісною власністю подружжя. Цей факт підтверджує і відповідач своєю заявою (нотаріально посвідченою) від 08.11.2019 року, в якій зазначено, що відповідачка цією заявою повідомляє, що кошти, за які її чоловік придбав машиномісце № НОМЕР_1 в підвалі, загальною площею 15,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є його особистою власністю. У зв`язку з вищезазначеним нерухоме майно, набуте позивачем під час шлюбу, не є спільною сумісною власністю.
Позивач зазначає, що даний договір дарування укладено за наступних обставин. В кінці жовтня 2018 року позивач домовився з відповідачем, що остання розробить дизайн квартири його сина, натомість він мав сплатити суму коштів у розмірі 1000 доларів США. Квартира його сина знаходиться по АДРЕСА_2 (у цьому ж будинку знаходиться і паркомісце). Однак, через декілька днів відповідачка напалягала на тому, щоб позивач уклав з нею договір дарування 1/2 – машиномісця в якості застави та гарантії виплати їй суми коштів за виконанні роботи. Однак, насправді, між сторонами необхідно було укласти договір застави, згідно якого позивач мав би передати у заставу машиномісце до моменту розрахунку з відповідачем за виконаний дизайн. Однак, з метою накладення заборони відчуження на машиномісце № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , позивач з відповідачем умисно уклали договір дарування, хоча між нами встановилися зовсім інші правовідносини. Відповідно до ст. 576 ЦК України предметом застави може бути майно, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернено стягнення. Зазначає, що з відповідачем позивач розрахувався ще в лютому 2019 року, однак остання відмовилась повертати його особисте нерухоме майно. Просить позов задоволити. Визнати удаваним договір дарування 1/2 частки машиномісця від 08 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнати цей договір договором застави, який, в свою чергу, визнати недійсним. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 43936385 від 08.11.2018 року; реєстраційний номер нерухомого майна 1672561446101.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним – задоволено.
Визнано удаваним договір дарування 1/2 частки машиномісця від 08 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнано цей договір договором застави, який, в свою чергу, визнано недійсним. 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 43936385 від 08.11.2018 року; реєстраційний номер нерухомого майна 1672561446101.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 1 536 ( одну тисячу п`ятсот тридцять шість гривень) грн. 80 коп.
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду про те, що надані сторонами докази є достовірними та достатніми для підтвердження факту удаваності договору дарування від 08.11.2018 є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи. Зокрема, твердження позивача, що з метою не накладення заборони відчуження на машиномісце № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 з відповідачем умисно укладено договір дарування та виникли інші правовідносини, не було доведено жодними доказами. Позивач жодним чином не довів ті обставини, на які він посилався у позові. Зазначає, що договір дарування машиномісця від 08.11.2018 укладався ними та посвідчувався нотаріально, жодних застережень з боку позивача не було. Намагання позивача спотворити факти та викласти обставини таким чином, що ніби то мав укластись інший договір не знайшли свого документального підтвердження. Щодо заяви написаної під час укладення договору дарування від 08.11.2018, зазначає, що така була написана через півроку після укладення позивачем договору про сплату пайових внесків і лише для того, щоб позивач міг подарувати Ѕ частки машиномісця. Однак, судом не було взято до уваги дані твердження відповідача, оскільки такі не знайшли свого підтвердження за час розгляду справи. Таким чином, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на недоведеності тих обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.
Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення яким у позові відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, тому розгляд справи проводиться в їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.
Встановлено, що між сторонами 25 червня 2016 року зареєстровано шлюб Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження (шлюбів) зроблено відповідний актовий запис № 1365.
23 травня 2018 року позивач уклав договір про сплату пайових внесків у ЖБК «АВАЛОН ЛЮКС», та придбав у власність машиномісце № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 . 25 травня 2018 року ОСОБА_3 оплатив суму пайового внеску, що стверджується квитанцією № 66 від 25.05.2018 року. Відтак 18 жовтня 2018 року зареєстрував право власності на вищевказане майно.
В подальшому, 08 листопада 2018 року сторони уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував 1/2 машиномісця ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 .
Як убачається із нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу заяви ОСОБА_1 від 08.11.2018, остання стверджує, що кошти, за які її чоловік придбав машиномісце № НОМЕР_1 в підвалі, загальною площею 15, 0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , є його особистою власністю. У зв`язку з чим вищезазначене нерухоме майно, набуте ним під час їх шлюбу, не є спільною сумісною власністю.
Відповідно до п.2 договору дарування право власності на вищевказане машиномісце зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.10.2018, номер запису про право власності 28474742, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2018 року, індексний номер витягу 142132229, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2018, номер інформаційної довідки 144552827.
Задовольняючи позов суд дійшов висновку, що оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених договором дарування, а був укладений з метою приховання іншого правочину. Суд врахував пояснення позивача, який стверджував, що відповідачка зобов`язувалась здійснити дизайн квартири його сина і насправді між сторонами виникли правовідносини, передбачені договором застави, згідно якого позивач передав у заставу машиномісце до моменту розрахунку з відповідачкою за виконаний нею дизайн. Договір дарування було укладено з метою заборони відчуження машиномісця № НОМЕР_1  по АДРЕСА_2 .
Колегія суддів з зазначеними висновками суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.
Встановлено, що спірний договір дарування, був підписаний його сторонами, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі.
Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували дійсну волю дарувальника ОСОБА_3 на укладення договору дарування в користь відповідачка ОСОБА_1 , такий висновок зроблений судом лише на підставі пояснень позивача.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Ѕ частки машиномісця на підставі договору дарування від 08.11.2018 зареєстрована за відповідачкою.
Жодних доказів на підтвердження укладення між сторонами договору надання послуг, чи/або застави, в якому б містились умови щодо отримання відповідачкою машиномісця, а також існування зобов`язань, позивачем не надано.
За таких обставин, позивачем не доведено спрямованість волі сторін оспорюваного договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді цим договором, відтак, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів,
                                       ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено:23.05.2022.

Головуючий 

Судді