ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3437/22 Справа № 205/1964/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                        Лаченкової О.В.
       суддів                                Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
       при секретарі                        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 
на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року 
по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи: ОСОБА_6 , Служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про зняття з реєстрації та виселення, -

ВСТАНОВИЛА:
В березні 2021 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи: ОСОБА_6 , Служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про зняття з реєстрації та виселення.
В обгрунтування позову АТ КБ "ПриватБанк" зазначав, що 24 липня 2009 року між позивачем і ОСОБА_6 укладено кредитний договір №DNFMGK0000000004, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 544 304 гривень 15 коп. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 24 липня 2009 року ОСОБА_6 надав в іпотеку банкові житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору іпотеки реєстрація місця проживання у будинку, який є предметом іпотеки, можлива лише за наявності письмової згоди іпотекодержателя. Всупереч визначеним умовам іпотечного договору третьою особою ОСОБА_6 було порушено зазначену заборону та зареєстровано відповідачів. Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, проте, позичальник умови договору виконує неналежним чином - несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує платежі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Позивач у своїх позовних вимогах просив суд зняти з реєстрації та виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи ОСОБА_6 , Служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради про зняття з реєстрації та виселення відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року просить заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" задовольнити в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року ОСОБА_6 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_6 укладено кредитний договір №DNFMGK0000000004, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 544 304 гривень 15 коп. (а.с. 7-9).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNFMGK0000000004 від 24 липня 2009 року між сторонами 24 липня 2009 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. і зареєстрований у реєстрі за №2243 (а.с.12-15).
Згідно із відомостями Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №12/5-392 від 05 березня 2019 року, у спірному буд. АДРЕСА_1 зареєстровано: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16).
Відповідно до п.20.12 договору іпотеки від 24 липня 2009 року іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у спірному житловому будинку без письмової згоди на це банку (а.с.13).
На підставі ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Зазначені норми матеріального права визначають право власника житлового приміщення вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним, однак лише у спосіб, прямо визначений законом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині зняття з реєстраційного обліку виселення відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до відомостей відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департменту адмініпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_2 не зареєстрована у спірному житловому приміщенні (а.с.16), що підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС у Дніпропетровській області від 01 квітня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_2 зареєстрованою не значиться (а.с.38), а інших доказів її проживання у будинку позивачем суду не надано.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
У рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський Суд вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2019 року в справі 2004/1979/12 зазначила, що втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням ст. 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Із доказів, наданих позивачем до матеріалів справи, а саме договору іпотеки від 24 липня 2009 року, вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року зареєстровано за третьою особою ОСОБА_6 (а.с.14). Строк дії кредитного договору від 24 липня 2009 року та договору іпотеки від 24 липня 2009 року становить по 24 липня 2019 року.
Позивачем не надано доказів того, чи виконані позичальником ОСОБА_6 зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, чи звернуто стягнення на предмет іпотеки, чи зареєстровано право власності за позивачем на спірний житловий будинок.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Позивачем не зазначено, які його права порушено відповідачами: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом їх реєстрації та проживання у спірному будинку АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_6 .
Згідно із положеннями ч.ч.1, 2 ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3 є неналежним представником неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і не може представляти їх інтереси у межах розгляду цієї справи, оскільки відсутні докази, що ОСОБА_3 є батьком або є рішення про призначення його опікуном над неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За положеннями ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем обрано невірний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, оскільки гарантії захисту порушених прав іпотекодержателя врегульовано статтями 37, 40 Закону України «Про іпотеку», саме з цих підстав АТ КБ "ПриватБанк" до суду не звертався, тому обраний ним спосіб захисту права (шляхом пред`явлення позову про виселення а.с.4) є неефективним, оскільки не призводить до відновлення порушеного права.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк", що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, тому така реєстрація є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки відсутній спір між органом, який здійснює реєстрацію, та позивачем щодо зняття з реєстрації відповідачів.
Крім того, відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту своїх прав позивачем, не відповідає характеру правовідносин оскільки: "У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково." Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/7164/19.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи №910/11511/18.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Аналізуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки, окрім іншого, позбавити права користування іпотечним майном його власника та інших членів його сім`ї зі зняттям їх з реєстраційного обліку, є порушенням права на володіння майном.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк", що п.20.12 договору іпотеки від 24.07.2009 року визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такий пункт договору іпотеки не переважає правову позицію ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції , яка гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Яке насамперед охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Гіллоу проти Сполученого Королівства від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Ларкос проти Кіпру від 18 лютого 1999 року).
Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.
       Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

       Судді                                                                В.С.Городнича 

                                                                       М.Ю.Петешенкова