Справа № 450/593/19                                Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І. 
Провадження № 22-ц/811/4092/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Провадження № 22-ц/811/4672/21
Категорія: 39 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н. П. Крайник 
                                     суддів: О.М. Ванівського, О.Я. Мельничук 
                при секретарі: К.О. Ждан 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року та на додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 серпня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, - 
                                       в с т а н о в и в: 
       22.02.2019 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача в свою користь 190243,81 грн., що становить три відсотки річних та інфляційні втрати за порушення термінів виконання грошового зобов`язання.
       Позов обгрунтовував тим, що 29.03.2016 року він позичив ОСОБА_3 50000,00 доларів США. 19.03.2009 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова з ОСОБА_3 в його користь стягнуто 385 000,00 грн. основного боргу та 34488,00 грн. - три відсотки річних станом на 01.02.2009 року, 81,00 грн. - судових витрат, а всього 419569 грн. На час пред`явлення даного позову відповідач борг не повернув. Оскільки зобов`язання за договором позики відповідачем не виконано, вважає, що він праві відповідно до положень ст. 625 ЦК України вимагати стягнення з відповідача на свою користь суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми, що за останніх три роки відповідно до поданого уточненого розрахунку становить: 155593,81 гр. - інфляційні втрати та 34650,00 грн. - 3% річних. Просив позов задоволити. 
         Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.
         Оскаржуваним додатковим рішенням з ОСОБА_1 в дохід держави стягнуто 1134,03 (одна тисяча сто тридцять чотири гривні 03 копійки) гривень судового збору за подання позовної заяви до суду.
       Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржив представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
       Вважає оскаржувані рішення суду незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стягувач втратив можливість примусового стягнення боргу з відповідача через пропуск ним строку на повторне зіернення виконавчого листа до виконання, а тому зобов`язання між сторонами припинилися. Такий висновок судує є помилковим та не відповідає вимогам закону. Відповідно до положень ст. 598 ЦК України в редакції 2015 року зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі з підстав, встановлених договором або законом. Оскільки зобов`язання відповідачем не виконане, таке не може вважатися припиненим. За невиконання судового рішення про стягнення коштів передбачено цивільно- правову відповідальність у вигляді стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань (ст. 625 ЦК України). Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.05.2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Правовий аналіз положень ст. 526, ст. 599, ст. 611, ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Суд правильно встановив обставини справи, але помилково не застосував до даних правовідносин положення ст. 625 ЦК України.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.
               Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави 1134, 03 гривень судового збору за подання позовної заяви, суд виходив з того, що ціною позову була сума 190 243, 81 грн., один відсоток від цієї суми становить 1 902, 44 грн. Оскільки ОСОБА_1 сплатив лише 768, 40 грн, тому ще повинен доплатити 1 134, 03 грн. судового збору. Проте, суд не врахував, що 22.03.2021 року ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1 902, 44 грн, що підтверджується квитанцією № Т774-2НВЕ-7Р60- 242С від 22.03.2021 року, яка 24 березня 2021 року була надіслана до суду для долучення до матеріалів справи. 
       Просить додаткове рішення суду скасувати.
       У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.
       Від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 поступила заява про розгляд справи за його відсутності.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення слід задоволити, виходячи з наступного. 
       Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
       Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). 
       Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.
       Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
       Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертоюстатгі 10 ЦПК України.
       Встановлено, що 27.01.2011 року Шевченківським районним судом м. Львова на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.03.2009 року про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 боргу у сумі 385 000,00 грн., 3488 грн. відсотків річних та 81 грн. судових витрат було видано виконавчий лист (Справа № 2-461-2009 15.03.2011), який перебував на виконанні у Шевченківському ВДВС м. Львова - виконавче провадження № 25064968.
       30.06.2011 року постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Львова виконавче провадження № 25064968 закінчено, матеріали виконавчого провадження № 25064968 передано до Личаківського ВДВС м. Львова.
       Крім того, виконавче провадження № 25064968 також перебувало на виконанні і у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області, та постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 17.12.2014 виконавчий документ повернуто стягувачу.
       Тобто, виконавче провадження № 25064968 перебувало на виконанні Шевченківського ВДВС м. Львова, Личаківського ВДВС м. Львова, відділі примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
       Постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 17.12.2014 про повернення виконавчого документу стягувачу таким (стягувачем) не оскаржувалася.
       Матеріалами справи також встановлено, що виконавчі провадження з виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Львова № 2-461-2009 від 27.01.2011 знищено (т. 3 а.с. 79, 88).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що, враховуючи час повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» - 17.12.2014 та можливість пред`явлення такого до виконання не пізніше 17.12.2015 (один рік), строк пред`явлення до виконання виконавчого документа на час набрання чинності ЗУ «Про виконавче провадження» №1404-VIII сплив, а відтак, підстави для застосування до даних правовідносин положень ст.625 ЦК України відсутні. Сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Також, ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
       З таким висновком суду колегія суддів в цілому погоджується, однак, вважає за необхідне також зазначити наступне.
       Як вбачається з матеріалів справи, з часу повернення виконавчого документа стягувачу - 17.12.2014, виконавчий документ до примусового виконання стягувачем не пред`являвся.
       Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 07.05.2018 року заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа задоволено, видано дублікат виконавчого листа у справі № 2-461-2009 про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 боргу у сумі 385 000,00 грн., 3488 грн. відсотків річних та 81 грн., а всього 419 569 грн.
       Постановою Львівського апеляційного суду від 29.12.2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.06.2020 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07.05.2018 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 2-461-2009 про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 боргу у сумі 385 000,00 грн., 3488 грн. відсотків річних та 81 грн., а всього 419 569 грн. - відмовлено.
       Постановою Львівського апеляційного суду від 18.05.2021 року у справі № 2-461-2009 скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 30.11.2020 року в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про поновлення йому строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні такої заяви відмовлено.
       Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 року у справі № 757/44680/15ц (провадження № 61-3217ск18), натуральним є зобов», вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».
       Враховуючи, що судовими рішеннями у справі № 2-461-2009, які набрали законної сили, стягувачу відмовлено у видачі дубліката виконавчого документа та у поновленні строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому порядку, то між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України.
З наведених мотивів, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
           Разом з тим, колегія суддів вважає підставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  на додаткове рішення суду, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, такий сплатив суму судового збору (а.с. 208, т. 1), яка стягнута додатковим рішенням суду. 
       Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 25 квітня 2022 року.
       Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
         п о с т а н о в и в:   
       Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року залишити без задоволення.
       Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року залишити без змін.
       Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 серпня 2021 року задоволити.
       Додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 серпня 2021 року скасувати.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 25 квітня 2022 року.

Головуючий:         Н. П. Крайник 

Судді:                О. М. Ванівський 

                                                                               О. Я. Мельничук