П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/15135/21	
Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду  від     25.11.2021 по справі № 420/15135/21 за позовом  фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

                                         ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
У серпні 2021 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-38080-51 від 19.02.2021, якою зобов`язано ФОП ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 37 788,74 грн. та внести відповідні зміни до інтегрованої картки платника шляхом виключення нарахованої суми боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в розмірі 37 788,74 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він хоча й був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, проте, підприємницьку діяльність не здійснював та був упевнений, що підприємницька діяльність припинена через відсутність доходів та звітності за тривалий час. Позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати соціального внеску від 19.02.2021 лише 04.05.2021 та відразу звернувся до податкового органу із заявою про списання суми недоїмки, однак отримав відмову через несвоєчасне звернення. Вказує, що відповідачем було порушено строк обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, отже, була порушена процедура, а результатом став надмірний тягар для платника податків.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що платник податків, якій не отримував дохід зобов`язаний визначити базу нарахування, нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок, а сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена своєчасно є недоїмкою. Вказує, що позивач припинив підприємницьку діяльність лише 06.05.2021, що, в свою чергу, не припиняє його зобов`язань зі сплати податкового боргу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 25 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що відносно апелянта в даному випадку фіскальним органом було порушено строк обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску;
- суд першої інстанції не надав уваги тому, що контролюючим органом вимога про сплату боргу (недоїмки) на адресу апелянта не направлялась тривалий час, а заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за цей час значно зростала. Вказане вище свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки);
- суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги відомості щодо сплаченого соціального внеску за 2017, 2018, 2019 роки, що само по собі свідчить про незаконність вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- 38080-51 від 19.02.2021, форма ОК-7 додається за усі періоди, що наявні в Реєстрі;
- суд першої інстанції не врахував, що зі змісту довідки форми ОК-7 вбачається, що апелянт у період з січня 2017 року по грудень 2019 року, включно, є застрахованою особою, за яку ЄСВ сплачував роботодавець.
- посилання на практику ЄСПЛ.

Обставини справи.
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.10), ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 26.02.2007 та 06.05.2021 припинив підприємницьку діяльність.
Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного Фонду України (а.с.18-20), ОСОБА_1 з 2017 року по травень 2021 року не отримував дохід від підприємницької діяльності.
Відповідно до інтегрованої картки платника податків ФОП ОСОБА_1 (а.с.51-54), заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску станом на 31.01.2021 становить 37 788,74 грн.
19.02.2021 Головним управлінням ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-38080-51 (а.с.11), відповідно до якої повідомлено, що станом на 31.01.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску пені ОСОБА_1 складає 37 788,74 грн.
Зазначену вимогу було направлено на адресу позивача 27.03.2021 та вручено 04.05.2021 (а.с.44-45)
12.05.2021 ОСОБА_1  звернувся до Головного управління ДПС в Одеській області із заявою (а.с.12) у якій зазначив, що 04.05.2021 ним була отримана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-38080-51 на загальну суму 37 788,74 грн., повідомив, що за період 01.01.2017 - 01.12.2020 ним не було отримано дохід від діяльності, що підлягає обкладенню ПДФО та військовим збором, підприємницька діяльність була припинена 06.05.2021. Вказував, що протягом 2020-2021 років на території України запроваджено карантині обмеження та він хворів й знаходився на самоізоляції. Просив списати несплачені станом на 01.12.2020 суми недоїмки за період з 01.01.2017 по 01.12.2020.
Головне управління ДПС в Одеській області направило на адресу ФОП ОСОБА_1 лист №16262/6/15-32-24-03-10 від 03.06.2021 (а.с.13-14) у якому зазначило, що підлягають списанню за заявою платника несплачені станом на 01.12.2020 суми недоїмки, проте, за умови подання такої заяви до 01.03.2021. Оскільки платником податків заяву подано з порушенням строків, відсутні підстави для списання суми штрафів та пені на ці суми.
Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-38080-51 на загальну суму 37 788,74 грн, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в межах спірних правовідносин позивач не надав суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження того, що в період нарахування єдиного внеску, а саме з 2017-2020 років, в розмірі мінімального страхового внеску за кожний місяць, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із суб`єктами господарської діяльності та єдиний внесок за нього сплачувався роботодавцем.
Отже, на переконання суду позивач, зареєстрований як фізична особа-підприємець був зобов`язаний, за відсутності отримання доходу від підприємницької діяльності, самостійно визначити базу для нарахування єдиного соціального внеску, та й відповідно сплати його.
Водночас, несвоєчасне направлення контролюючим органом вимоги на адресу позивача не впливає на обов`язок фізичної особи-підприємця сплачувати єдиний соціальний внесок та не свідчить про його звільнення від такого обов`язку.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закона України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI  .

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" 2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон № 2464).
Відповідно пункту 2 частини  1 статті 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно статті 2 дія цього Закону № 2464 поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно із статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є:
1) роботодавці:
підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;
фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців);
фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту);
філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами;
дипломатичні представництва і консульські установи іноземних держав, філії, представництва та інші відокремлені підрозділи іноземних підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), розташовані на території України;
підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб:
військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та ";Про військовий обов`язок і військову службу";
патронатних вихователів, батьків-вихователів дитячих будинків сімейного типу, прийомних батьків, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства;
осіб, які отримують допомогу по тимчасовій непрацездатності, перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами і отримують допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами;
осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту;
осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, усиновленні дитини;
одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства;
інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції (у тому числі постійне представництво інвестора-нерезидента), що використовує працю фізичних осіб, найнятих на роботу в Україні на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем в Україні, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців);
4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;
5) особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності;
5-1) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах;
15) особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування;
16) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.
Частиною 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом (ч. 1 ст. 5 Закону).
Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем (ч. 4 ст. 6 Закону № 2464).
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону № 2464, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (частина 8 статті 9 Закону).
Згідно абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464 у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску .
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, за 2017-2020 роки позивачу нараховані зобов`язання з ЄСВ в розмірі  37 788,74 грн, що є розміром мінімального страхового внеску. Враховуючи обов`язок нарахування ЄСВ до сплати навіть за відсутності доходу у фізичної особи-підприємця.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція №449).
Так, положеннями пункту 1 Розділу VI Інструкції № 449 визначено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції (абзац 2 пункту 2 Розділу VI Інструкції № 449).
Відповідно до пункту 3 Розділу VI Інструкції № 449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;
- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.
Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):
- платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);
- платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд  по справі № 826/11623/16 від 11.09.2018.
Відповідно до положень статті 25 Закону № 2464 рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
Отже, аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску до моменту припинення підприємницької діяльності. У разі невиконання обов`язку щодо своєчасності сплати єдиного внеску, органом доходів і зборів у відношенні фізичної особи-підприємця - платника єдиного внеску, приймається вимога про сплату боргу недоїмки, яка є обов`язковою до виконання.
Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Згідно пункту 1 частини 4 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням.
Отже, державна реєстрація підприємницької діяльності фізичної особи та її припинення здійснюється виключно на підставі відповідного запису, внесеного державним реєстратором до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Матеріалами справи підтверджено, що  позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець за № 25560000000055453 від 26.02.2007 та перебував на обліку як платник єдиного внеску(а.с.10).
Державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача проведено 06.05.2021 за номером 2005560060001055453(а.с.10).
Тобто, позивач фактично був зареєстрований фізичною особою - підприємцем до 06.05.2021.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що за даними інформаційної системи органів ДФС слідує, що загальна заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску ОСОБА_1  станом 31.01.2021 становила 37 788,74 (2017 рік -8448,00 грн., 2018 рік -9 828,72 грн, 2019 рік -11 016,72 грн, за 2020 рік - 8495,30 грн). 
Вказана заборгованість виникла за період, коли позивач був зареєстрований, як фізична особа - підприємець та перебував на обліку, як платник єдиного внеску.
Відповідно до положень частини 4 пункту 1 Розділу ІІ Інструкції № 449, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Разом із тим, такої підстави звільнення від сплати єдиного внеску, як відсутність доходу законодавством не передбачена, а жодних доказів існування обставин, визначених частиною 4 пункту 1 Розділу ІІ Інструкції № 449 позивачем не надано і судом першої інстанції не встановлено.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі № 440/2149/19. 
Апелянт, у підтвердження своєї правової позиції посилався на те, що він  у період з січня 2017 року по грудень 2019 року включно був застрахованою особою за яку ЄСВ сплачував роботодавець.
Так, апеляційний суд, з метою офіційного з`ясування всіх обставин у справі запропонував   ОСОБА_1 надати  до суду  пояснення та докази щодо  знаходження у період 2017  по 2019  роки у трудових відносинах, а Головному управлінню ДПС в Одеській області - надати пояснення  з приводу витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру  загальнообов`язкового  державного  соціального страхування (індивідуальні відомості  про застраховану особу, форма ОК-7 від  18.02.2021  ) відносно ОСОБА_1 ..
На вимогу суду сторони надали пояснення.
Головне управління ДПС в Одеській області наполягало на тому, що підстав для звільнення від сплати ЄСВ, з урахуванням частини 4 статті 4 Закону №2464 , у позивача не має.
Щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу, форма ОК-7 від 18.02.2021 відносно ОСОБА_1 , відповідач зазначив лише про часткову сплату єдиного внеску.
Із пояснень ОСОБА_1 , а саме наданої копії трудової книжки вбачається, що він у періоди  з 2017 по 2019 роки та з грудня 2020 року був офіційно працевлаштований.
Водночас, відповідно даних трудової книжки 11.02.2019 позивач був звільнений із посади директора ПП «Юнісмарт Сервіс» та 16.05.2019 прийнятий на посаду агронома-інспектора ТОВ «Науково-дослідний центр», тобто у березні та квітні 2019 року( 3-4 місяці), позивач не був офіційно працевлаштований, за нього внески роботодавцем не сплачувались та самостійно він єдиний внесок не сплачував.
Зазначене підтверджується також формою ОК-7 (а.с.19).
Також за період з січня по листопад 2020 року (1-11 місяці) відомостей щодо офіційного працевлаштування ОСОБА_1 у трудовій книжці не міститься, як і не міститься зарахування за нього внесків у формі ОК-7(а.с.19).
Отже, дослідивши надані сторонами докази, апеляційний суд дійшов висновку про часткове доведення позивачем протиправності спірної податкової вимоги.
З урахуванням того, що за період 3 2017-2020 роки за ОСОБА_1 частково сплачувався єдиний внесок роботодавцем, а податковим органом це враховано не було колегія суддів вважає, що податкова вимога підлягає скасуванню в частині суми сплати, яку має визначити податковий орган, з урахуванням відомостей із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу) (форма ОК-7) від 18.02.2021 відносно ОСОБА_1 , та висновків суду у цій справі.
           В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також наголошує, що з метою уникнення подвійної сплати єдиного соціального внеску (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску, апелянт має сплати єдиний соціальний внесок лише за той період коли він був фізичною особою - підприємцем та за нього не сплачувались внески роботодавцем.
        Аналогічний правовий висновок щодо висновок щодо уникнення подвійної сплати єдиного соціального внеску та застосування норм Закону № 2464-VI був викладений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та в подальшому підтриманий в постановах, ухвалених в інших справах, зокрема в постановах від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а, від 27.03.2020 у справі №140/2214/19, від 27.03.2020 у справі №140/2214/19.
Щодо позовних вимог про внесення відповідних змін до інтегрованої картки платника шляхом виключення нарахованої суми боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в розмірі 37 788,74 грн, колегія суддів зазначає, що вирішення цього питання має бути здійснене після перерахування суми заборгованості, з урахуванням висновків суду у цій справі.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду  від     25.11.2021 по справі № 420/15135/21  в частині  позовних вимог   про  визнання протиправною та скасування  вимоги  про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску  № Ф-38080-51 від 19.02.2021, якою зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 37 788,74 грн - скасувати.
Ухвалити  у цій частині позовних вимог  нове рішення, яким позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску   № Ф-38080-51 від 19.02.2021 в частині  визначення  сум заборгованості  зі сплати єдиного внеску, за виключенням періодів:  березень - квітень 2019 року ,  січень - листопад 2020 року.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.