Справа № 352/1922/21 
Провадження № 22-ц/4808/625/22 
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 23 лютого 2022 року під головуванням судді Струтинського Р.Р. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , яка проживає з нею та перебуває на її утриманні.
Рішенням Тисменицького районного суду від 05.12.2011 з відповідача стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 650 грн щомісячно на утримання дитини до досягнення дочки повноліття, розмір яких рішенням Тисменицького районного суду від 26.03.2018 збільшено до 1200 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини.
Крім сплати вказаних аліментів відповідач ніяким чином не бере участі у вихованні дочки.
В серпні 2021 року дочка ОСОБА_4 вступила до Івано-Франківського національного медичного університету та зарахована на денну форму здобуття освіти за освітньо-професійною програмою сестринська справа за спеціальністю медсестринство для здобуття освітньо-професійного ступеня фахового молодшого бакалавра. У зв`язку з цим нею укладено договір № 141/м від 03.08.2021 з ІФНМУ про надання освітніх послуг закладом фахової передвищої освіти. На виконання даного договору було укладено договір про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців № 141 від 04.08.2021, відповідно якого загальна вартість платної освітньої послуги за весь термін навчання становить 80 000 грн., вартість платної освітньої послуги за роками навчання становить 2021-2022 навчальний рік – 20 000 грн, 2022-2023 навчальний рік - 20 000 грн, 2023-2024 навчальний рік – 20 000 грн, 2024-2025 навчальний рік- 20 000 грн. 
Нею 03.08.2021 було оплачено 10 000 грн за половину навчального року, сплата решти 50% за навчання є обов`язком відповідача як батька дочки.
Також їхня дочка проживає з нею у с. Сілець, щомісячно вона буде доїжджати на навчання до Івано-Франківська і витрати на проїзд становлять 480 грн, тобто вартість проїзду на навчальний рік становить 4 800 грн.
Крім того, навчання потребує і інших витрат, зокрема харчування, забезпечення сезонним одягом. Розмір витрат на харчування складає 1 920 грн на місяць і 15 360 грн на рік.
Вона працює медичною сестрою в Івано-Франківській ОКЛ та її дохід є невисоким, а відповідач участі у вихованні дочки не бере, не спілкується з нею, однак має можливість сплачувати додаткові кошти на дочку у розумінні ст. 185 СК України, оскільки матеріально забезпечений. Він володіє обладнанням, займається торгівлею у власному магазині, що в смт Єзупіль Тисменицького району, у власності має транспортні засоби, побудував новий котедж, в якому проживає.
Посилаючись на те, що відповідач повинен брати участь у витратах на навчання, на проїзд до місця такого та харчування доньки, а в загальному участь у додаткових витратах відповідача становить 15 000 грн на навчальний рік, просила стягнути з відповідача у її користь додаткові витрати на навчання дочки та супутні витрати, пов`язані з навчанням дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : до 31.10.2021 кошти у сумі 15 000 грн; до 01.09.2022 - у сумі 15 000 грн; до 01.09.2023 - у сумі 15 000 грн; до 01.09.2024 - у сумі 15 000 грн; до 01.09.2025 - у сумі 15000 грн.
Рішенням Тисменицького районного суду від 23 лютого 2022 рокувідмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що 03.08.2021 нею було сплачено 10 000 грн за навчання за половину 2021-2022 навчального року, решта суми за 2021-2022 навчальний рік є обов`язком батька. Але, оскільки батько не бажав оплачувати половину суми в розмірі 10 000 грн, щоб уникнути виключення доньки з навчального закладу, нею було оплачено ще 10 000 гривень 29.12.2021, що підтверджується копією квитанції.
Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), а частиною другою цієї статті визначено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, та додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Вказує, що цьому випадку йде мова про додаткові витрати. Аліменти мають забезпечити нормальні матеріальні умови життя дитини. Проте в окремих випадках через особливі обставини, а саме такою обставиною є навчання їх дочки для здобуття відповідної спеціальності в ІФНМУ, що можна вважати такими, що викликані розвитком певних здібностей дитини:
У зв`язку з цим судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок, що не підлягають стягненню додаткові витрати з батька дитини, оскільки батько дитини повинен взяти участь як у фактично понесених додаткових витрат так і додаткових витратах, необхідних на майбутній час. 
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що витрати на оплату за навчання неповнолітньої дитини в розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень, що складає половину понесених та очікуваних витрат на навчання (розвиток) малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 у розрізі даного спору не є додатковими витратами на дитину. Суд не врахував, що саме в інтересах дитини є здобуття освіти для подальшого її розвитку та саме в розумінні ст. 185 СК України такі витрати є додатковими.
Судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), у якій зазначено, що додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.
Просить рішення суду скасувати в частині стягнення додаткових витрат на навчання доньки ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що сторони є батьками дитини – дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 05.08.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1466 (а.с.4).
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21.02.2012 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5-6).
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26.03.2018 задоволено позов ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дочки, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти у користь ОСОБА_1 у розмірі 1 200 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною повноліття (а.с.7-9).
Відповідно до договору № 141/м від 03.08.2021, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про надання освітніх послуг закладом фахової передвищої освіти, ОСОБА_3 вступила на навчання за денною формою здобуття освіти за освітньо-професійною програмою «сестринська справа», спеціальністю 223 Медсестринство для здобуття освітньо-професійного ступеня фахового молодшого бакалавра (а.с.22-24).
Відповідно до договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців від 04.08.2021, укладеного між ІФНМУ та ОСОБА_1 , загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання ОСОБА_3 становить 80 000 грн, за роками вартість навчання становить 2021-2022 навчальний рік – 20 000 грн, 2022-2023 навчальний рік – 20 000 грн, 2023-2024 навчальний рік – 20 000 грн, 2024-2025 навчальний рік – 20 000 грн (а.с.25-28).
Згідно копій платіжних квитанцій від 03.08.2021 (а.с.29) та 29.12.2021 позивачка сплатила за навчання двічі по 10 000 грн за один рік навчання дитини.
Відповідно до довідки про доходи від 20.08.2021 № 20.08.2021 загальна сума доходу позивача за лютий-липень 2021 року становить 48 117,72 грн (а.с. 19).
Згідно відповіді ТСЦ МВС № 2641 від 20.10.2021 за відповідачем зареєстровано транспортний засіб ПР Дністер, 2-2 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 42).
З копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 вбачається, що відповідач є батьком дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 43).
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.
Згідно ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. 
Таким чином, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини, вони необхідні для того щоб за певних обставин можна було забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину та обґрунтовуватися відповідними документами, а відтак і підтверджувати наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати і свідчать про їх необхідність.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Оскільки тягар доказування покладено на позивача, то заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати та надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами.
Якщо стягнення аліментних зобов`язань викликане необхідністю дитини у вихованні, освіті, харчуванні, одязі та забезпеченні елементарних умов життя і враховуються при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, то додаткові витрати заявляються саме у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини, або у разі обставин, які пов`язані з розвитком здібностей дитини.
Відповідні правові висновки щодо застосування ст. 185 СК України наведені в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 638/13860/16-ц; від 16.10.2019 у справі № 219/1766/18,; від 26.08.2020 у справі № 336/1488/19; від 25.02.2020 у справі № 521/4397/17; від 01.04.2020 у справі № 521/16268/18.
Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 749/106/17 (6-1489цс17 від 13.09.2017) дійшла правового висновку, що згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.08.2020 року у справі № 336/1488/19 зроблено висновок, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Крім того, позивачка не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання дочки. Навчальний заклад було обрано позивачкою на власний розсуд, без погодження із відповідачем. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» та дійшов необґрунтованого висновку, що понесені витрати щодо навчання дитини не стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається ст. 185 СК України.
Також колегія суддів зазначає про доведеність позивачкою в суді понесених нею додаткових витрат на оплату навчання дитини і такі витрати є додатковими, які зумовлені необхідність навчання дитини. Надані позивачкою докази відповідачем не спростовані. 
Щодо вказівки суду першої інстанції на те, що позивачка не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини, та що ненадання позивачкою доказів про узгодження між сторонами питання щодо навчання дочки, а навчальний заклад було обрано нею на власний розсуд, колегія суддів зазначає наступне. 
З огляду на положення ст. 180 та 185 СК України участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.
Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (ст. 141 СК). Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Відповідно до ч 7, 8 ст. 7 СК України кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Навчання дитини у закладі фахової передвищої освіти з метою отримання професії не може не вважатися розвитком її здібностей з огляду на положення Закону України «Про освіту», де в преамбулі зазначено, що освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору.
При цьому, колегія судів зауважує, що поняття здібність не зводиться до знань, умінь і навичок, що є у людини, але вони забезпечують їх швидке надбання. Як і всі інші індивідуально-психологічні особливості, здібності не даються людині відразу, не є природною властивістю. Здібності кожної людини, її індивідуальні особливості є результатом її розвитку.
З огляду на вказане вище, витрати понесені позивачем по оплаті за навчання доньки у закладі фахової передвищої освіти, що розміщений у регіоні проживання дитини, пов`язані з необхідністю розвитку здібностей дитини, отримання нею освіти, і в розумінні ст. 185СК України є додатковими.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення додаткових витрат на навчання дитини.
Враховуючи норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, встановлені обставини, матеріальне та сімейне становище сторін, зокрема, що на утриманні відповідача також знаходиться малолітня дитина, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину в розмірі 1/3 частини.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 1/3 частини фактично понесених позивачем витрат на оплату навчання неповнолітньої дитини в сумі 20 000 грн, що сплачені нею на виконання договорів від 03.08.2021 про надання освітніх послуг закладом фахової передвищої освіти та від 04.08.2021 про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене та положення ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд дійшов переконання, що оскаржуване судове рішенняв частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат, понесених на оплату навчання неповнолітньої дитини постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягаєчастковому скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 6 667 грн. В решті рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, тому його слід залишити в силі.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 вказаної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом справи у суді апеляційної інстанції, частково покладаються на відповідача.
Таким чином, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 81 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та судовий збір в розмірі 121 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тисменицького районного суду від 23 лютого 2022 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат, понесених на оплату навчання неповнолітньої дитини, та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на навчання дитини задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ) кошти в сумі 6 667 (шість тисяч шістсот шістдесят сім) грн додаткових витрат на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 81 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та судовий збір в розмірі 121 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин