Постанова 
Іменем України 
23 червня 2022 року
м. Київ
Справа № 551/1237/20
Провадження №  51-5409 км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого –                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                       ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
при секретарі                                             ОСОБА_4 ,               
за участю прокурора                                  ОСОБА_5 , 
захисника (в режимі відеоконференції)       ОСОБА_6 ,
засудженого                                              ОСОБА_7 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за                 № 12020170360000240 за обвинуваченням
                                                         ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 , раніше   судимого, останній раз вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від  09 червня 2020 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого   ОСОБА_7 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від            18 грудня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 вересня           2021 року щодо ОСОБА_7 . 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до даного покарання  частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від   09 червня 2020 року у виді одного року трьох місяців позбавлення волі і остаточно призначено покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на  5 років 3 місяці.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши його під варту із зали суду після проголошення вироку.
Термін  відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено   рахувати з 18 грудня              2020 року.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у провадженні.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року вищевказаний вирок залишено без змін.
За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняту та непогашену судимість,  на шлях виправлення не став і повторно, в період іспитового строку, вчинив новий злочин за наступних обставин.
06 жовтня 2020 року ОСОБА_7 , приблизно о 12:00, шляхом пошкодження віконної рами, через вікно проник до приміщення гаража домогосподарства ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 , звідки викрав велосипед марки «Аіст» вартістю 966,67 гривень, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальних збитків на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі з доповненнями захисник зазначає, що судові рішення щодо ОСОБА_7 постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, не відповідають вимогам ст. 370 КПК України. Вважає, що апеляційний суд належним чином не дослідив докази на підтвердження психічного захворювання у ОСОБА_7 , чим порушено норми матеріального права – ст. ст. 19, 20 КК України. Зазначає, що судом при призначенні                  ОСОБА_7 покарання не було враховано наявних, разом із щирим каяттям, на думку захисника, пом`якшуючих покарання обставин: активного сприяння розкриттю злочину та психічний стан засудженого, чим безпідставно не застосовано норми ст. 66 КК України. Вказує на те, що судом апеляційної інстанції при перевірці доводів апеляційної скарги захисника не дотримано практики Верховного Суду. Вважає, що наявні підстави для застосування ст. 69 КК України та призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, що буде необхідним та достатнім для його виправлення  й попередження вчинення нових злочинів. На переконання захисника, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, судові рішення просив залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості та юридична кваліфікація дій               ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не заперечуються, тому не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
У касаційній скарзі з доповненнями захисник стверджує, що апеляційний суд, переглядаючи матеріали кримінального провадження, не дотримався вимог                        ст. ст. 19, 20 КК України, не врахував психічний стан обвинуваченого. Однак з такими доводами колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд проводився у відповідності до вимог ст. 349 КПК України, обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185  КК України  визнав повністю, щиро покаявся, підтвердив обставини вчинення ним інкримінованого йому злочину, що викладені в обвинувальному акті.  Зі згоди учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів обставин вини обвинуваченого ОСОБА_7 у зв`язку з повним визнанням ним своєї вини, та роз`яснив йому, що у такому випадку він позбавлений права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку. Обставиною, що пом`якшує покарання  обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно  ст. 66 КК України,  суд визнав  щире каяття. Обставин, що обтяжують  покарання  обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 оскаржила вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, просила вирок суду щодо                  ОСОБА_7 скасувати внаслідок його суворості та вирішити питання про призначення йому примусових заходів медичного характеру. Апеляційні вимоги мотивувала тим, що відповідно до відповіді КП «Миргродська ЦРЛ» ОСОБА_7 тривалий період перебував під наглядом психіатрів. Вказані обставини на період розгляду кримінального провадження не були відомі. Вказані обставини, на переконання адвоката, дають підстави для призначення ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру чи пом`якшення призначеного покарання.
Для перевірки вказаних доводів сторони захисту, апеляційний суд ухвалою від                  15 березня 2021 року задовольнив клопотання захисника та призначив у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7   амбулаторну судову психіатричну експертизу, проведення якої доручив експертам КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради».
Відповідно до ч. 1 ст. 19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.
Частиною 2 ст. 19 КК України встановлено, що не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Згідно з положеннями ст. 20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.
Системне тлумачення вищевказаних норм свідчить про те, що законодавець чітко відокремлює поняття неосудної особи від особи з обмеженою осудністю, посилаючись на те, що встановлення такої обставини в подальшому тягне за собою різні правові наслідки. Так, неосудною вважається особа, яка в цілому не може усвідомлювати свої дії або керувати ними, а тому не підлягає кримінальній відповідальності, тоді як особа з обмеженою осудністю лише не здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, при цьому така особа підлягає притягненню до кримінальної відповідальності, а факт визнання її обмежено осудною зобов`язує суд врахувати цю обставину під час призначення покарання.
Неосудність або обмежена осудність є юридичними поняттями, тому висновок про можливість застосування до особи положень ст. 19 або ст. 20 КК України у конкретному провадженні робить суд, спираючись на результати судово-психіатричної експертизи.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 332 КПК України суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу.
Пунктом 2 частини 1 статті 509 КПК України передбачено, що слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Такими обставинами, зокрема, є, зокрема , наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання.
Відповідно до статті 93КК України  примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб:
1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння;
2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення;
3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.
Як було встановлено апеляційним судом,  згідно акту судово психіатричного експерта № 126 від 07.04.2021 ОСОБА_7 під дію ч.2, ч.3 ст.19 та під дію ст.20 КК України не підпадає. Може постати перед судом. На даний час застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Ураховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд не дотримався вимог статей 19, 20 КК України, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Були предметом перевірки суду апеляційної інстанції і доводи захисника щодо суворості призначеного обвинуваченому покарання та необхідності застосування положень ст.69 КК України, які аналогічні доводам касаційної скарги.
Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Згідно ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Системне тлумачення вказаної норми кримінального закону свідчить про те, що призначення особі більш м`якого покарання ніж передбачено законом, можливе лише за умови, якщо судом буде установлено декілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Одночасно суд зобов`язаний врахувати і особу винного та в сукупності з вищевказаними обставинами прийняти рішення щодо можливості призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі.
Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність , але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставину, що пом`якшує покарання, якою суд визнав щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність судимостей за вчинення злочинів, вчинення злочину в період іспитового строку, та прийшов до висновку про необхідність призначення реального покарання, і в тому числі за правилами статті 71 КК України.
Підстав вважати призначене обвинуваченому покарання вочевидь несправедливим через його суворість та підстав  для застосування положень статті 69 КК України, колегія суддів апеляційного суду не встановила, та обґрунтовано зазначила, що обвинуваченому до покарання, призначеного попереднім вироком, фактично приєднано лише 3 місяці позбавлення волі. З таким висновком погоджується і колегія суддів касаційного суду. Призначене судом ОСОБА_7 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Посилання на зазначені в касаційній скарзі захисником постанови  Верховного Суду є нерелевантним, оскільки вони стосуються судової практики до відмінних від цього кримінального провадження обставин.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370,               419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, ретельно їх перевірив та постановив законне й обґрунтоване рішення.
Ураховуючи те, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень норм кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого   ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                ОСОБА_3