ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 червня 2022 року           справа №200/4547/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Казначеєва Е.Г., Гайдара А.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року у справі  №200/4547/21 (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.)   за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні,-

                                                           ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невнесення відомостей до наказу № 322 о/с від 31.07.2020 року про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2016 рік у кількості 16 днів (діб) та додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів (діб) за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки;
-зобов`язати відповідача внести зміни до наказу № 322 о/с від 31.07.2020 року про звільнення позивача зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні основної відпустки за 2016 рік у кількості 16 днів (діб) та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати у кількості 14 календарних днів (діб) за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки;
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки за 2016 рік у кількості 16 днів (діб) та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати у кількості 14 календарних днів (діб) за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції;
-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року;
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року;
-визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування грошової допомоги при звільненні відповідно до п. 4 постанови КМУ № 393 від 17.07.1992 року, зазначених у абз. 1 п. 3 постанови КМУ № 393 та cт. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні із розрахунку суми грошового забезпечення станом на день звільнення відповідно до п. 4 постанови КМУ № 393 від 17.07.1992 року, зазначених у абз. 1 п. 3 постанови КМУ № 393 та cт. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
-стягнути з відповідача грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31.07.2020 року по день ухвалення рішення суду виходячи з середнього заробітку відповідно до абз. 3 п. 2 Глави II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 виходячи з суми середньоденної заробітної плати - 1113,70 гривень.
В обгрунтування позову зазначив, що з 07.11.2015 року по 31.07.2020 року працював в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області. 
Наказом від 31.07.2020 року позивача звільнено за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». В наказі зазначено про невикористану відпустку за 2020 рік у кількості 19 діб. Вислуга років на 31.07.2020 року у календарному обчисленні складає 07 років 05 місяців 05 днів, у пільговому обчисленні складає 15 років 08 місяців 25 днів.
25.02.2021 року позивач звернувся з заявою до відповідача про надання завірених копій документів та повідомлення певних обставин під час проходження служби у лавах Національної поліції.
06.04.2021 року отримав відповідь, яка свідчить про порушення соціальних прав позивача.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації позивачу за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік у кількості 15 діб.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік у кількості 15 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації позивачу за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки та 2020 рік.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки та 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно).
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно).
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи з грошового забезпечення станом на деньйого звільнення.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2020 року по 21 вересня 2021 року в сумі 3500 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат по справі.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Згідно із частиною десятою статті 93 Закону №580-VІІІ за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відповідно до пункту 8 розділу III Порядку № 260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції.
Таким чином, законодавчі підстави для виплати позивачу компенсації за невикористані ним дні чергової відпустки у 2016 році відсутні.
Щодо стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, зазначає, що додаткова відпустка не належить до щорічних, тому, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР). 
Щодо визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплати індексацію грошового забезпечення, то статтею 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  передбачено, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ №1078 затверджено порядок проведення індексації грошових доходів населення, який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Постановою КМУ № 782 (набрала чинності 24.10.2017) внесено зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ №1078, та до об`єктів індексації віднесено грошове забезпечення поліцейських. 
Таким чином, з моменту набрання чинності постанови №782 поліцейські отримали право на індексацію грошового забезпечення, тому саме з листопада 2017 року поліцейським провадилась індексація грошового забезпечення.
Щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги за пільгову вислугу років, зазначає, що пільгова вислуга років враховується для призначення пенсії, а не для виплати одноразової грошової допомоги.
Відповідно до п. 2 розділу VI Порядку № 260 поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Позивача звільнено зі служби та на момент звільнення його вислуга років на 31.07.2020 року у календарному обчисленні складала: 07 років 05 місяців 05 днів, у пільговому обчисленні - 15 років 08 місяців 25 днів. 
Оскільки календарна вислуга позивача є меншою між 10 років, при цьому одноразова грошова допомога при звільненні за власним бажанням виплачується в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний, а не пільговий, рік служби, тому позивачу грошова допомога не нараховувалась і не виплачувалась.
Щодо стягнення з відповідача грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31.07.2020 року по день ухвалення рішення суду, то ця вимога  є  похідною від первинних вимог, а тому не підлягає задоволенню, оскільки правові підстави для її виплати відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи. 
Позивач є учасником бойових дій (а.с. 18).
З 07.11.2015 року по 31.07.2020 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області (а.с. 136-147). 
Вислуга років позивача на 31 липня 2020 року у календарному обчислені складає: 07 років 05 місяців 05 днів, у пільговому обчисленні - 15 років 08 місяців 25 днів (а.с. 141).
Витяг з наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 322 о/с від 31.07.2020 року свідчить, що позивача  звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 31 липня 2020 року. Невикористана відпустка за 2020 рік складає 19 діб. Вислуга років на 31 липня 2020 року у календарному обчисленні складає: 07 років 05 місяців 05 днів, у пільговому обчисленні - 15 років 08 місяців 25 днів (а.с. 35).
25 лютого 2021 року позивач звернувся до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області з заявою щодо надання документів та просив нарахувати і виплатити компенсацію за невикористані відпустки, індексацію грошового забезпечення, разову грошову допомогу при звільненні (а.с. 19-20).
Листом від 06 квітня 2021 року управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області повідомило позивача, що відповідач з ним провів повний розрахунок (а.с. 21-29).
Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 1174/12/03-2021 від 30.03.2021 року, ОСОБА_1 використав частину чергової щорічної оплачуваної відпустки за 2016 рік з 21.03.2017 року по 04.04.2017 року (а.с. 63). В довідці також зазначено, що використана додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій за 2019 рік з 30.12.2019 року по 12.01.2020 року.
Використання зазначених видів відпусток підтверджується витягом з наказу:
- № 138 о/с від 20.03.2017 року, відповідно до якого позивачу надано частину основної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік на 15 діб з 21 березня до 04 квітня 2017 року (а.с. 36);
- 543 о/с від 20.12.2019 року, відповідно до якого позивачу надано додаткову відпустку зі збереженням заробітної плати за 2019 рік відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на 14 діб з 30 грудня 2019 року до 12 січня 2020 року (а.с. 40).
Згідно довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 2270/12/03-2021 від 08.06.2021 року тривалість відпустки у 2016 році становила 30 діб. ОСОБА_1 за 2016 рік надано частину основної щорічної оплачуваної відпустки у кількості 15 діб (а.с. 129).
Витягами з наказів Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 486 о/с від 09.10.2017 року, № 209 о/с від 29.05.2018 року, № 229 о/с від 14.06.2019 року підтверджується, що  позивачу надавались щорічні чергові оплачувані відпустки за 2017-2019 роки у повному обсязі (а.с. 37-39).
Відповідно до довідок управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 1175/12/03-2021 від 30.03.2021 року та № 2281/12/03-2021 від 08.06.2021 року позивачу використав  додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2019 рік (а.с. 64, 128). 
Згідно з обліками управління кадрового забезпечення ОСОБА_1 не використовував додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2015-2018 роки, а також за 2020 рік. Рапортів щодо надання додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за вказаний період до підрозділів кадрового забезпечення не надходило.
Згідно довідки про проведення індексації грошового забезпечення позивача, виданої управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 08 червня 2021 року № 743, підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року відсутні (а.с. 131-132).
Оцінка суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо вимог про нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2016 рік у кількості 16 днів (діб) суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток, зокрема: 
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством (…).
На підставі частини першої статі 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містить частина перша статті 83 КЗпП України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
На підставі  частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Згідно частин першої та другої статті 94 Закону № 580-VIII  поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260 (далі - Порядок МВС № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 3 розділу І Порядку МВС № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку МВС № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Відтак, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. 
Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII та її аналіз дозволяє дійти висновку, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Аналіз вищезазначених положень свідчить, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону № 580-VIII і Порядком МВС № 260 при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».
Згідно частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією,  викладеною Верховним Судом в постанові від 19 січня 2021 року по справі № 160/10875/19.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічної чергової відпустки за 2016 рік, однак відповідачем протиправно не виплачено таку грошову компенсацію за невикористану частину відпустки за 2016 рік.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації позивачу за невикористані дні основної відпустки за 2016 рік у кількості 15 діб та  зобов`язав відповідача ти нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки за 2016 рік у кількості 15 діб виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Щодо вимог про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки суд зазначає наступне.
Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
На підставі пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються пільги (серед іншого) з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно пункту 2 статті 92 Закону України № 580-VIII поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Пунктом 10 статті 93 цього ж Закону встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.
Разом з тим, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Крім того, на позивача поширюється дія Закону України «Про національну поліцію», який містить в собі аналогічні норми законодавства щодо виплати грошової компенсації у разі звільнення від проходження служби у Національної поліції.
Таким чином, на час прийняття наказу про звільнення відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік та за 2020 рік.
Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18-а, залишеним в силі постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації позивачу за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки та за 2020 рік та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, у кількості 14 календарних днів (діб) за 2015 - 2018 роки та за 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Щодо вимог про нарахування і виплату індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року, суд зазначає наступне.
За змістом частини п`ятої статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», яка регулює питання грошового забезпечення поліцейських, грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»(далі - Закон № 1282) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; поріг індексації - це величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.
Згідно статті 2 Закону № 1282 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до частини п`ятої статті 2 Закону № 1282  індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті Держстату України у листопаді місяці 2015 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації у 101 відсотка та складала 102 відсотка.
Відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті Держстату України у квітні місяці 2016 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації у 103 відсотка та складала 103,5 відсотка.
Статтею 4 Закону № 1282 передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року 101 відсоток).
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону № 1282 підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Частиною другою статті 6 Закону № 1282 визначено, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
З метою реалізації цих положень Закону № 1282 Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2003 року № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).
На підставі пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей.
Згідно пункту 6 Порядку № 1078  виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.
Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи зі служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.
Є безпідставними доводи апелянта, що індексація грошового забезпечення  повинна здійснюватися лише з 01.11.2017 року, оскільки індексацію доходів поліцейських передбачено положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки закон має вищу юридичну силу.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним судом в постанові від 31.01.2019 року у справі № 823/2249/18.
Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно) та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по липень 2017 року (включно).
Щодо вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні із розрахунку суми грошового забезпечення станом на день звільнення відповідно до п. 4 постанови КМУ № 393 від 17.07.1992 року, зазначених у абз. 1 п. 3 постанови КМУ № 393 та cт. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
На підставі пункту 23 розділу І Порядку № 260, поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.
При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.
За приписами частини першої статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (абз. 2).
Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Порядок №393).
Згідно пункту 10 Порядку № 393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Отже, вжите в абзаці 2 частини першої  статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» поняття «календарна вислуга років» застосовується не для визначення необхідної для призначення одноразової грошової допомоги вислуги років, а для визначення розміру такої допомоги: «в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».
Таким чином, в цій нормі відсутня пряма вказівка, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Умовою набуття поліцейським права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є наявність у нього «вислуги 10 років і більше».
Таким чином, умовою виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються зі служби, є наявність у таких осіб вислуги 10 років і більше.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування поняття «календарна вислуга років» викладений Верховним Судом в постановах від 11.04.2018 року у праві № 806/2104/17,  від 24.11.2020 у справі № 822/3008/17.
Отже, є неприйнятними доводи апелянта про наявність обов`язкової умови для виплати одноразової грошової допомоги вислуги років понад 10 років, саме у календарному обчисленні такої вислуги.
На підставі викладеного є правильним висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Щодо стягнення грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31.07.2020 року по день ухвалення рішення суду суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплат на підставі статті 117 КЗпП України.
Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку.
Сторонами не оскаржується сам розрахунок середнього грошового забезпечення за весь час затримки, тому судом оцінка рішенню в цій частині  не надається.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення  та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Як визначено пунктом  3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених  п.2 ч.5  ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року у справі  №200/4547/21- залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року у справі  №200/4547/21 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 08 червня 2022 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст.328 КАС України.     
Повне судове рішення складено 08 червня 2022 року.

Головуючий суддя                                                  І.Д. Компанієць    

Судді                                                                       А.В. Гайдар

                                                                                    Е.Г.Казначеєв