ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року	Львів	Справа № 460/14454/21 пров. № А/857/2164/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Кушнерика М.П.
суддів –                                                            Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 (оперативне командування "Захід") на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року, прийняте суддею Друзенко Н.В. в м. Рівне, за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 460/14454/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військова частина НОМЕР_1  про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії, -

                                                           ВСТАНОВИВ :

в жовтні 2021 року, Лизун В.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплатити середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2018 по 23.09.2021: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2018 по 23.09.2021 в сумі 13141 грн. 66 коп.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що при звільненні з ним не проведено своєчасно розрахунок, зокрема, не виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, відповідно до статі 116, 117 КЗпП України.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 19.01.2018 по 22.09.2021 в сумі 13122,10 грн. 
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.         
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що Лизун В.В. звільнений з військової служби у запас за підпунктом «ї» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та 18 січня 2018 року виключений зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі № 460/9681/20, яке набрало законної сили 27.07.2021, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На виконання вказаного судового рішення 23.09.2021 перераховано на картковий рахунок позивача суму у розмірі 13083,48 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку АТ КБ Пиватбанк.
Вважаючи протиправною несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, позивач звернувся до відповідача із заявою нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (несвоєчасна виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку) 18.01.2018 (день виключення зі списків) по 23.09.2021 (день розрахунку по заборгованості).
Однак, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивачу не нараховане та не виплачене.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Разом з тим, судом застосовано принцип співмірності.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни встановлює та регулює відносини у цій галузі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII)
Відповідно до ст. 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За правилами ст. ст. 1-1, 1-2 Закону № 2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Під час вирішення спору по суті суд першої інстанції надав правильну правову оцінку нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та правильно визначив, що за правилами вищенаведених правових норм військовослужбовці користуються усіма правами нарівні з іншими особами.
Особливості забезпечення цих гарантій передбачається як спеціальним законодавством, так і положеннями інших законів з неврегульованих питань, передбачених законодавством щодо соціального і правового захисту військовослужбовців, проходження військової служби.
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Невиконання такого обов`язку передбачає відповідальність, встановлену ст. ст. 116, 117 КЗпП України, приписи яких в силу положень ст. ст. 1-1, 1-2 Закону  № 2011-XII підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм вказує, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 у справі № 460/9681/20 встановлено не проведення повного розрахунку відповідачем в день його звільнення.
Відповідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено 23.09.2021 на виконання рішення суду, в той час, як Лизуна В.В. виключено із списків частини 18 січня 2018 року, а тому підлягає виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за цей період.
Колегія суддів погоджується з розрахунком проведеним судом першої інстанції виходячи з принципу співмірності, що узгоджується з судовою практикою станом на день винесення даної постанови.
Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України з мотивів виплати відповідних сум на виконання ухваленого рішення суду, так як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Судом першої інстанції вірно застосовано правові позиції щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки, грошова компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки позивачу не виплачена у день його виключення зі списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 (оперативне командування "Захід") – залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року  у справі № 460/14454/21, – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін