ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №640/7125/21                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2022 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Беспалова О.О.,
                                                                                                    Грибан І.О.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року, прийнятого у порядку спрощеного позовного провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 05.03.2009 по 06.02.2019;
- стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 75 292 грн. 68 коп. (сімдесят п`ять тисяч двісті дев`яносто дві гривні 68 коп.);
- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану частину щорічної відпустки з 14.01.2011 по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку, з 06.02.2019 по день фактичного розрахунку.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2021 закрито провадження у справі №640/7125/21 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог, що стосуються періодів роботи з 08 квітня 2013 року по 27 листопада 2014 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2021 позов задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи з 05 березня 2009 року по 14 січня 2011 року та з 05 лютого 2016 року по 06 лютого 2019 року;
зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи з 05 березня 2009 року по 14 січня 2011 року та з 05 лютого 2016 року по 06 лютого 2019 року;
зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 05 березня 2009 року по 14 січня 2011 року та з 05 лютого 2016 року по 06 лютого 2019 року по день фактичного розрахунку;
в іншій частині позову відмовлено;
стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 605,33 грн за рахунок бюджетних асигнувань Апарат Верховної Ради України (01008, вул. Грушевського 5, місто Київ, код ЄДРПОУ 20064120).
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2021 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідач зазначає, що виходячи із змісту статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та статей 3.1., 3.2. Положення роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів в межах загального фонду, а також несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Саме народний депутат України визначає, хто з його помічників-консультантів прикріплюється для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, а хто - до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.
Водночас, Апарат Верховної Ради України лише здійснював документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та його роботодавцем - народними депутатами України. При цьому трудовий договір між позивачем та Апаратом Верховної Ради України не підписувався. Здійснення фінансового обслуговування помічників- консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (пп. 1 п. 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України).
Судом першої інстанції не враховано відсутність вини відповідача у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку, яка є обов`язковою умовою для настання відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України. Важливо зазначити, що через відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідного скликання, а також відсутність у Законі України «Про Державний бюджет України» відповідних бюджетних призначень, Апарат Верховної Ради України, який не є роботодавцем відносно позивача, не мав законних підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації за не використану відпустку, а отже вини Апарату Верховної Ради України у її не виплаті немає.
Відповідач звертає увагу суду, що при винесені судового рішення були грубо порушені процесуальні права відповідача. Так, 22.03.2021 на адресу Апарату Верховної Ради України надійшла ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №640/7125/21, натомість примірник позовної заяви не надходив. Також суд першої інстанції проігнорував клопотання відповідача про надання копії позовної заяви.
Окрім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам того, що на дату звільнення ОСОБА_1 між позивачем та відповідачем не існувало спору про розмір належних позивачу сум щодо виплати компенсації за невикористану нею щорічну основну та додаткову відпустку. Також, позивачем при звільненні не порушувалось питання про виплату їй компенсації за всі дні невикористаної відпустки, вона не зверталася у лютому 2019 року до відповідача з вимогою про здійснення таких виплат. Тобто Апарат Верховної Ради України на момент звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України не був обізнаний про її претензії щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку.
Відтак, виходячи з положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України на дату звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України (06.02.2019) між нею та Апаратом Верховної Ради України не існувало спору щодо розміру суми, належної ОСОБА_1 при звільненні, а тому суд першої інстанції не врахував зазначених обставин справи і невірно зобов`язав відповідача виплатити ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні.
Така позиція апелянта ґрунтується на правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №826/3730/16 та у постанові від 17.07.2019 у справі №524/5572/16-а, однак суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, не врахував його.
Також, відповідач зазначає, що відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції порушив вимоги процесуального законодавства, оскільки не зобов`язав позивача сплатити судовий збір за позовну вимогу про зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити позивачу середній заробіток. У даній справі позивачем сплачено судовий збір за одну вимогу немайнового характеру, щодо інших вимог - судовий збір не сплачено.
15.04.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивач вважає доводи викладені в апеляційній скарзі необґрунтованими.
Позивач вважає, що грошова компенсація за невикористану відпустку є частиною заробітної плати позивача та належить до сум, що підлягають виплаті їй у день її звільнення. При цьому, з огляду на те, що зазначена допомога є частиною заробітної плати, то відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу Законів про Праців України звернення позивача до суду з вимогою про її примусове стягнення з відповідача не підлягає обмеженню будь-яким строком.
Позивач стверджує, що саме на Апарат Верховної Ради України покладено обов`язок здійснювати оплату праці помічників-консультантів народних депутатів з урахуванням розподілу коштів, здійсненого депутатом відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України». Вказаною нормою встановлено право народного депутата визначати порядок виплат та розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом. Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
Позивач наголошує, був прийнятий та звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, необхідно дійти висновку про те, що вона перебувала у трудових відносинах саме із відповідачем, а не із народним депутатом України. Отже, видатки з виплати позивачу грошової компенсації має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. При цьому, відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.
ОСОБА_1 вказує, що звільнена від сплати судового збору за подання позову з майновою вимогою щодо стягненення з Апарату Верховної Ради України на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 75 292 грн. 68 коп. в силу приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Позивачу невідома конкретна сума середнього заробітку, яка повинна бути йому присуджена, так ОСОБА_1 в межах чинного законодавства просить суд зобов`язати саме відповідача здійснити такий розрахунок. Крім того, з урахуванням того, що розрахунок середнього заробітку відноситься до дискреційних повноважень відповідача, і спір щодо його розміру відсутній, позивач обирає саме такий спосіб захисту своїх прав. При цьому, з урахуванням дискреційних повноважень відповідача в цій частині позивач не зобов`язаний здійснювати розрахунок загальної суми середнього заробітку, оскільки не звертається до суду з такою вимогою (стягнення конкретної суми).
Відтак, позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2021 у справі №640/7125/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
У відповідності до положень частин 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з копії довідки Апарату Верховної Ради України №20-20/190 від 04.03.2021, позивач:
- з 05.03.2009 по 14.01.2011 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України шостого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 55,5 календарних дні щорічної основної відпустки;
- з 08.04.2013 по 27.11.2014 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України сьомого скликання ОСОБА_5 без поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 49 календарних дні щорічної основної відпустки;
- з 05.02.2016 по 29.06.2016 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_6 з поширенням дії Закону України «Про державну службу»;
- з 30.06.2016 по 06.02.2019 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_6 без поширення дії Закону України «Про державну службу» (патронатна служба). За вказаний період роботи не використано 90 календарних дні щорічної основної відпустки.
Вважаючи свої права порушеними, а саме: не виплата під час звільнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, позивач звернулася з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині виходив з того, що виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наведений розрахунок в позовній заяві, здійснено невірно, оскільки такий включає робочі дні та заробітну плату не за всі періоди роботи позивача з 05.03.2009 по 14.01.2011 та з 05.02.2016 по 06.02.2019, а тому такий розрахунок не приймається, як належний, оскільки не підтверджений належними доказами. Враховуючи викладене, розмір компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, повинен бути розрахований відповідачем, який порушив права та законні інтереси позивача.
Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача суми за невикористані дні щорічних відпусток суд першої інстанції зауважив, що такі вимоги є передчасними, оскільки така сума ще ненарахована позивачу, а тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Щодо тези відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не надання відповідачу копії позовної заяви разом з ухвалою про відкриття провадження у даній справі або на відповідне клопотання від 25.03.2021.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції 18.03.2021 направив позовні матеріали позивачу та відповідачу. Обидва відправлення отримані адресатами 23.03.2021, що підтверджується підписами на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу. Втім колегія суддів звернула увагу, що з таких повідомлень про вручення не вбачається інформацію, що саме було відправлено сторонам у справі. Так, 25.03.2021 відповідач сформував клопотання про надання копії позовної заяви та доданих до неї документів, яке отримано судом першої інстанції 30.03.2021.
Відповідно до частин 1-3 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції могло бути допущено порушення норм процесуального права, а саме: відповідачу не направлено примірник позовної заяви. Втім матеріали справи не підтверджують вказаного, а відповідач, який був обізнаний про наявність відповідного провадження, не скористався своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи. 
Крім того, на думку колегії суддів, якщо і було допущено зазначене порушення норм процесуального права, таке в силу приписів ст. 317 КАС України, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
Що стосується підстав задоволення частини позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частин 1 та  3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII (далі - Закон №2790-XII) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Відповідно до ст. 34 Закону №2790-XII затверджено Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затверджене постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі - Положення).
За приписами ч. 7 ст. 1.1 Положення помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
На виконання ч. 2 ст. 2.2 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.
Керуючись статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Стаття 4.1 Положення, встановлює, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.
У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Частини 1 та 3 ст. 4.4 Положення, встановлює, що помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР).
Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону №504/96-ВР колегія суддів зазначає наступне.
Частина 6 ст. 34 Закону №2790-ХІІ передбачає, що у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини 3 статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Разом з тим, відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КзпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Як вбачається зі ст. 4 КзпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Проте, ані Законом №2790-ХІІ, ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання проведення повного розрахунку при звільненні помічника-консультанта народного депутата України. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з патронатної служби.
Отже, як вірно зауважено судом першої інстанції, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15 та також Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі №822/3307/17 та від 30.04.2020 у справі №817/1517/17.
Частина 3 ст. 2 Закону №504/96-ВР встановлює, що право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
На виконання частин 1, 4 ст. 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Аналогічні приписи містять частини 1, 4 ст. 83 КЗпП України.
Керуючись ст. 3 Закону №504/96-ВР за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Проаналізувавши вказані норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підставою для виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення з посади.
Стаття 94 КЗпП України встановлює, що заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Також, ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) врегульовано питання складових заробітної плати, до яких належать:
- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;
- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Підпункт 2.2.12 п. 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5 встановлює, що суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час.
На виконання ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
Аналогічні норми закріплені у статті 24 Закону №108/95-ВР.
Колегія суддів з вказаних норм робить висновок, що помічники-консультанти народного депутата України, на яких поширюється дія Закону України №2790-ХІІ, мають право на отримання передбачених законодавством виплат, зокрема компенсації за невикористану відпустку.
Сторонами у справі не заперечується, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки не була виплачена позивачу при звільненні. Колегія суддів вважає, що вказане призвело до порушення майнових прав позивача та конституційної гарантії оплати праці.
Відповідно до п. 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769 (далі - Положення №769) Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.
На виконання підпунктів 1 та 2 п. 10 Положення №769 Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 : з 05.03.2009 по 14.01.2011 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України шостого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу»; з 08.04.2013 по 27.11.2014 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України сьомого скликання ОСОБА_5 без поширенням дії Закону України «Про державну службу»; з 05.02.2016 по 29.06.2016 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_6 з поширенням дії Закону України «Про державну службу»; з 30.06.2016 по 06.02.2019 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_6 без поширення дії Закону України «Про державну службу» (патронатна служба).
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, тезу відповідача, що фінансове забезпечення помічників-консультантів народного депутата є можливим виключно у межах коштів, виділених за бюджетними призначеннями, і що Апарат Верховної Ради України не може брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України поза межами таких коштів, колегія суддів вважає безпідставною, оскільки відсутність фінансових ресурсів не може бути підставою для позбавлення працівника права на отримання законодавчо гарантованих виплат.
Подібний висновок виклав Верховний Суд у постанові від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів також наголошує на тому, що відмовляючи позивачу у виплаті компенсації за дні невикористаної відпустки, відповідач послався на незабезпеченість фонду оплати праці та відсутність саме у відповідача обов`язку з виплати.
А отже, обґрунтованими є вимоги позивача про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України.
За визначенням, що міститься в ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Стаття 2 Закону №504/96-ВР встановлює, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
З аналізу наведеної правової норми вбачається, що компенсація за невикористану щорічну основну відпустку відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити в день звільнення працівника.
Як зазначено вище та не заперечується сторонами у справі, позивачу у день звільнення мала бути нарахована та виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки, яка не виплачена у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів.
Таким чином, відповідач не провів повного розрахунку під час звільнення, отже колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню, у розмірі, пропорційному сумі невиплачених належних позивачу коштів.
Подібну правову позицію в частині невчасного розрахунку під час звільнення, висловив Верховний Суд, в постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
Посилання відповідача, на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 30.11.2016 у справі №226/168/15-ц; від 30.10.2018 у справі №826/4741/17; від 09.09.2020 у справі №826/3730/16; від 17.07.2019 у справі №524/5572/16-а та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, не свідчить про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального прав або порушив норми процесуального права. Висновки судів не суперечать висновкам в зазначених справах з огляду на відмінність обставин в порівнянні з обставинами у цій справі.
Відповідно до п. 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; п. 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; п. 29).
Отже, колегія суддів спростувала доводи апеляційної скарги відповідача вище, відтак така не підлягає до задоволення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    І.О. Грибан